Джеймс Хадли Чейс
И какво ще стане с мен?

Превод от английски: Станислава Миланова, 1994

chitanka.info

Глава първа

Събуди ме звъненето на телефона. Погледнах будилника. Часът беше 9:05. Отметнах чаршафа и стъпих на пода. Чух през тънкия под баща ми да отговаря на обаждането. То вероятно беше за мен. Него рядко го търсеха. Намъкнах халата си и когато стигнах до площадката, той ми викна:

— Някой те търси, Джек. Полсън… Болсън… Не можах да чуя добре името му.

Взех надолу стълбите на три подскока, като си давах сметка, че баща ми ме гледа натъжено.

— Точно излизах — рече ми. — Щеше ми се да беше станал малко по-рано. Можехме да закусим заедно.

— Да.

Втурнах се в мъничката, мрачна дневна и грабнах слушалката.

— Джек Крейн е на телефона — казах, загледан в баща ми, който вървеше по пътеката към петгодишния си шевролет, за да изкара още един обичаен работен ден в банката.

— Здрасти, Джек!

Тринадесетте месеца, през които не бях чувал този глас, сякаш се изпариха и аз се превърнах целият в слух.

— Полковник Олсън!

— Аз съм, Джек! Как си, магаре такова?

— Добре. А вие, сър?

— Я зарежи това „сър“. Вече не сме в армията, слава Богу! Дяволски трудно те открих.

Гласът му като че ли не беше толкова рязък, колкото го помнех. И ето сега този велик пилот на бомбардировач, който имаше достатъчно медали, за да покрие с тях цяла стена, ми казваше, че се е опитвал да открие мен! Полковник Бърни Олсън! Командирът ми от Виетнам! Прекрасният човек, за когото се грижех да бъде във въздуха в дъжд и пек, докато той разкатаваше майката на виетнамците. Три години бях неговият главен механик, докато един куршум в слабините не го извади от строя. Раздялата с него бе най-лошият момент в живота ми. Той се прибра у дома и аз трябваше да се грижа за друг пилот, който се оказа абсолютно говедо! Боготворях Олсън и го смятах за герой. Никога не се бях надявал отново да разговарям с него, но ето че сега ми се обаждаше след тринадесетмесечна раздяла.

— Слушай, Джек — прозвуча гласът му. — Бързам. Трябва да летя за Париж. Как ти вървят нещата? Мога да те взема да работиш при мен, ако желаеш.

— О, разбира се! Нищо не би ме зарадвало повече.

— О’кей. Заплатата е петнадесет хилядарки. Ще ти изпратя самолетния билет и пари за пътуването и ще поговорим, като се видим. — Защо ли в тона на този велик човек имаше толкова унилост, запитах се. — Искам те тук. Обаждам се от Перъдайс Сити: това е на около шестдесет мили от Маями. Работата не е лека, но ще се справиш. А и какво можеш да загубиш, освен ако нямаш нещо друго предвид?

— Петнадесет хиляди долара ли казахте, полковник?

— Точно така, но ще трябва да си ги заслужиш.

— Съгласен.

— Ще получиш писмо от мен. Сега трябва да бързам. До скоро, Джек — и връзката прекъсна.

Бавно оставих слушалката, вперих поглед в тавана и усетих как ме обзема вълнение. Вече бяха минали шест месеца, откакто се бях уволнил от армията. Бях се върнал вкъщи, защото нямаше къде другаде да отида. Бях прекарал тези месеци в скучен град, харчейки заплатата си от армията за момичета, пиене и за други такива глупости. От това нито аз, нито баща ми, който ръководеше местната банка, не бяхме особено доволни. Бях му казал, че рано или късно ще си намеря работа, така че да не се тревожи. Той искаше да ми даде спестяванията си, за да стана собственик на гараж, но това бе последното нещо, което исках да направя. Нямах намерение да пропилея живота си за дреболии. Исках нещо голямо.

Градчето беше малко, но приятно, а момичетата бяха отзивчиви, така че не само скучаех, но се и забавлявах и си бях казал, че когато парите ми започнат да свършват, ще си потърся нещо, само че не в този град. И сега, сякаш от небето, дойде предложението за работа от полковник Бърни Олсън, човека, на когото се възхищавах повече, отколкото на всеки друг в света, при това за петнадесет бона годишно! Добре ли бях чул наистина? Петнадесет хиляди! И то в най-разкошния град по крайбрежието на Флорида! Ударих с юмрук по дланта си. Бях толкова развълнуван, че ми се щеше да направя челна стойка!

Зачаках вести от Олсън. Не казах на баща си, но той беше умна глава и разбираше, че нещо става. Когато се върна за обяд от банката, ме погледна замислено, докато приготвяше два стека. Майка ми бе умряла, когато бях във Виетнам. Знаех, че не бива да се бъркам в навиците, които си беше създал. Обичаше да купува храна на връщане от банката и да я приготвя, докато аз се въртях наоколо.

— Нещо хубаво ли се е случило, Джек? — попита той, като обръщаше стековете в тигана.

— Още не знам. Може би. Един приятел иска да отида в Перъдайс Сити, Флорида, във връзка с една възможност да започна работа.

— Перъдайс Сити?

— Да… близо е до Маями.

Той сложи стековете в чинии.

— Това е доста далеч оттук.

— Можеше да е и по-далече.

Отнесе чиниите в дневната и известно време се хранихме мълчаливо. После рече:

— Джонсън иска да продаде гаража си. За теб това може да се окаже прекрасна възможност. Аз ще вложа капитала.

Погледнах го: самотен старец, който отчаяно се опитваше да ме задържи. За него щеше да е повече от потискащо да живее в тази подобна на кутийка къщичка сам, но какъв щеше да е този живот за мен? Той си беше изживял неговия, а аз исках да живея моя по свой начин.

— Това е идея, татко. — Не го погледнах, а насочих цялото си внимание към стека. — Но първо ще видя каква е тази работа.

Той кимна.

— Разбира се.

Спряхме дотук. Той се върна в банката за следобедната част от работния си ден, а аз легнах на леглото и се замислих. Петнадесет хиляди долара! Може и да беше тежка, но никоя работа не е прекалено тежка, щом плащат толкова пари.

Докато лежах така, мислите ми се върнаха към миналото. Сега бях на двадесет и девет години. Бях квалифициран самолетен инженер. Нямаше нещо, което да не знам за чарковете на самолетите. Бях имал добре платена работа в „Локхийд“, преди да ме вземат в армията. Прекарах три години при полковник Олсън, грижейки се за самолета му, и сега, когато се бях върнал в скучното си градче, знаех, че рано или късно отново ще продължа кариерата си. Бедата ми беше, казах си, че армията ме развали. Нямах особено желание отново да започна да живея живота, в който сам трябваше да мисля за себе си и да се съобразявам с конкуренцията. В армията ми беше добре. Парите не бяха малко, момичетата бяха отзивчиви и бях свикнал с дисциплината. Но петнадесет хиляди годишно може би щяха да вдигнат завесата към начина на живот, който исках да водя. Тежка работа? Е, рекох си, докато се пресягах към цигарите, би трябвало да е дяволски тежка, за да напусна при тези пари.

Бавно отминаха два дни, после получих дебел плик от Олсън. Пристигна, когато баща ми тръгваше за банката. Той дойде до стаята ми, почука на вратата и влезе. Току-що се бях събудил и се чувствах ужасно. Бях прекарал наистина тежка нощ. Вечерта заведох Сузи Досън в нощния бар и се натряскахме до смърт. После до 3:00 ч. се въргаляхме на едно запустяло място, някак си я отведох до дома й, след което успях да се довлека до вкъщи и да си легна.

Примигнах към баща си, чувствайки се така, сякаш главата ми ще се пръсне. Виждах двойно, от което си направих извода колко фиркан съм бил. Изглеждаше ми много висок, много слаб и много изморен, но онова, което направо ме уби, беше, че го виждах двоен.

— Здрасти, татко! — рекох и се насилих да седна.

— Пристигна писмо за теб, Джек — каза той. — Надявам се, че е онова, което чакаш. Трябва да вървя. Ще се видим на обяд.

Взех дебелия плик.

— Благодаря… Приятна сутрин. — Това беше единственото, което можах да отвърна.

— Все едно и също е.

Останах да лежа неподвижен, докато не чух външната врата да се затваря, после разкъсах плика. В него имаше билет за първа класа до Перъдайс Сити, петстотин долара в брой и кратка бележка, която гласеше:

Ще те чакам на летището. Бърни

Погледнах парите, разгледах самолетния билет. Петнадесет хиляди долара годишно! Въпреки ужасното си главоболие и усещането, че съм пресушен, ударих с юмрук във въздуха и извиках: „Ура!“

* * *

Когато минах през бариерата, която водеше към разкошното фоайе на летището на Перъдайс Сити, го забелязах, преди той да ме е видял.

Човек не можеше да сбърка високата му, слаба фигура, но имаше и промени.

После той ме зърна и слабото му лице грейна в усмивка. Не беше широката, дружелюбна усмивка, която пазеше специално за мен във Виетнам, а циничната усмивка на човек, преживял много разочарования, но все пак си беше усмивка.

— Здрасти, Джек!

Здрависахме се. Ръката му беше топла и потна — толкова потна, че скришом избърсах дланта си в панталона.

— Здравейте, полковник! Толкова време мина…

— Така е. — Погледна ме. — Престани да ме наричаш „полковник“, Джек. Казвай ми Бърни. Изглеждаш добре.

— И вие също.

Сивите му очи ме огледаха от горе до долу.

— Това е добра новина. Е, хайде. Да се махаме оттук.

Минахме през многолюдното фоайе и излязохме навън под горещото слънце. Докато вървяхме, го огледах. Беше облечен с тъмносиня фланелена риза, бял ленен панталон и скъпи сандали. До него изглеждах направо дрипльо с кафявия си летен костюм и протритите обувки.

В сянката беше паркиран бял ягуар. Той се плъзна зад волана, а аз седнах до него, като хвърлих багажа си на задната седалка.

— Ама че количка.

— Да. Добра е. — Отправи ми бърз поглед. — Не е моя. На шефа е.

Излезе на магистралата. Беше 10:00 ч. и движението не беше натоварено.

— С какво се занимаваше, след като се уволни? — попита той, докато задминаваше натоварен с каси с портокали камион.

— С нищо. Свикнах с усещането, че вече не съм в армията. Живеех при баща ми. Харчех парите от армията. Сега вече са на свършване. Хвана ме в най-подходящия момент. Следващата седмица смятах да пиша на „Локхийд“, за да ги питам дали нямат някое местенце за мене.

— Не би искал да работиш там, нали?

— Предполагам, че не, но трябва да ям.

Олсън кимна.

— Точно така… с всички ни е същото.

— Изглеждате като човек, който не само има за ядене, но му и остава нещичко.

— Да.

Той насочи ягуара от магистралата по един черен път, който водеше надолу към морето. След като изминахме около стотина ярда, стигнахме до дървената постройка на кафе-бар, чиято веранда гледаше към пясъка и морето. Той паркира.

— Тук можем да поговорим, Джек — рече и излезе от колата.

Последвах го по скърцащите стъпала, които водеха към верандата. Нямаше никакви посетители. Седнахме на една маса, а отвътре се появи момиче и ни се усмихна.

— Какво ще пиеш? — попита Олсън.

— Кола — отвърнах, макар че ми се щеше уиски.

— Две коли.

Момичето се отдалечи.

— Да не си спрял да пиеш, Джек? — попита Олсън. — Спомням си, че го удряше на пиянство доста често.

— Започвам след шест часа.

— Желязно правило. Аз вече не се докосвам до алкохол.

Извади пакет цигари и запалихме. Момичето донесе колите и се оттегли.

— Нямам много време, Джек, така че нека ти обрисувам картината — рече Олсън. — Имам работа за теб… ако я искаш.

— Казахте, че става дума за петнадесет бона. Още не мога да преодолея шока. — Ухилих му се. — Ако някой друг, а не вие, ми бе предложил толкова пари, щях да го помисля за луд, но след като поканата идва от вас, полковник, чувствам се доста развълнуван.

Той отпи от колата си и погледна към плажа.

— Работя за Лейн Есекс — рече и направи пауза.

Зяпнах го учуден. Малко хора не бяха чували за Лейн Есекс. Той беше една от онези колоритни личности като собственика на „Плейбой“ Хефнър, макар че беше много по-богат от него. Есекс притежаваше нощни клубове и хотели във всеки по-голям град в света, имаше казина, строеше жилищни блокове, беше собственик на няколко нефтени находища, както и на голяма част от акциите на детройтската автомобилна индустрия и се говореше, че богатството му възлиза на два милиарда долара.

— Това си го бива! — възкликнах аз. — Лейн Есекс! Искате да кажете, че ми предлагате да работя за него?

— Точно това ми е идеята, Джек, стига да се съгласиш.

— Да се съглася? Та това е страхотно! Лейн Есекс!

— Звучи чудесно, нали? Но ти казвам… трудно ще е. Виж, Джек, да работиш за Есекс е като да си играеш с огъня. — Погледна ме. — На тридесет и шест години съм, а косата ми е побеляла. Защо? Защото работя за Лейн Есекс.

Вгледах се в него и си го спомних такъв, какъвто беше преди тринадесет месеца. Бе остарял с десет години. Резкостта в гласа му бе изчезнала. Очите му сега бяха неспокойни и непрекъснато шареха наоколо. Ръцете му не оставаха на едно място нито за миг. Въртеше чашата си, непрекъснато изтръскваше пепелта от цигарата си, постоянно прокарваше пръсти през посивяващата си коса. Това не беше онзи полковник Бърни Олсън, когото познавах.

— Чак толкова ли е трудно?

— Есекс все повтаря една фраза — отвърна тихо Олсън. — Твърди, че на този свят няма нищо невъзможно. Преди два месеца организира среща с целия си персонал в някаква дяволска зала. Прочете ни лекция, в която основната мисъл беше, че ако искаш да останеш при него, трябва да приемеш невъзможното за възможно. Персоналът му наброява над осемстотин мъже и жени и това е само личният му персонал: хората, които работят в Перъдайс Сити — управители, рекламни агенти, адвокати, счетоводители и така нататък, докато се стигне до тези като мен. Заяви ни, че ако не отговаряме на изискването да приемаме всичко в този свят за възможно, трябва да се обадим на Джексън, неговата дясна ръка, и да напуснем. Никоя от осемстотинте марионетки, включително и аз, не се обърна към Джексън. Така че сега трябва да се подчиняваме на лозунга, че няма нищо невъзможно. — Хвърли фаса си и запали нова цигара. — Ето че стигаме и до теб, Джек. Есекс поръча нов самолет — реактивен, който ще пилотирам аз. Машината е много специална, пригодена за големи конференции, с десет спални кабини и всичко останало — бар, ресторант и така нататък, и така нататък, плюс апартамента на Есекс с кръглото му легло. До времето на доставянето има три месеца, но пистата на Есекс, която използвам за хвърчилото, на което летя в момента, не е достатъчно дълга за новото. Поставена ми е задачата да удължа пистата. Докато върша това, ще трябва и да летя с него докъде ли не из целия дяволски свят. Това изобщо не може да стане, но нали няма нищо невъзможно. — Отпи от колата си. — Така че се сетих за теб. Откривам си картите, Джек. Заплатата ми е четиридесет и пет хиляди годишно. Искам да се погрижиш за пистата и да внимаваш да бъде готова до три месеца, като се брои от днес. Новият самолет ще ни бъде доставен на 1 ноември и смятам да го докарам тук. Предлагам ти петнадесет хиляди от моята заплата. Опитах се да разговарям с Есекс, но той не ще и да чуе. „Това си е твоя грижа, Олсън — отвърна ми. — Не ме интересува как ще го направиш, но гледай да свършиш работата!“ Знам, че не бива да искам от него да ми отпусне помощници. Не е от хората, на които им се нравят подобни разговори. Няма защо да се тревожиш за разноските. Операцията започна, но искам ти да бъдеш там, за да се грижиш работата да не спира.

— Колко трябва да е дължината на допълнителната част от пистата?

— Половин миля е достатъчна.

— Каква е почвата?

— Дяволска. Има гора, хълмове и дори скали.

— Бих искал да й хвърля един поглед.

— Очаквах да го кажеш.

Погледнахме се. Не това беше работата, която се бях надявал да получа. Инстинктивно усетих, че има нещо странно в цялата история.

— И какво ще стане с мен след три месеца, при положение че пистата бъде готова?

— Добър въпрос. — Той повъртя чашата си и погледна към плажа. — Ще имам основание да разговарям с Есекс. Той ще бъде доволен. Мога да го убедя да те назначи отговорник на летището и ще получаваш най-малко тридесет хиляди.

Допих колата си, докато размишлявах.

— Ами ако Есекс не е доволен… тогава какво ще стане с мен?

— Искаш да кажеш, ако не завършиш работата за три месеца?

— Точно това имам предвид.

Олсън запали нова цигара. Забелязах, че ръцете му трепереха.

— Предполагам, че тогава и двамата ще ни изхвърлят. Уверих го, че може да бъде направено. Ако не приключиш навреме, и двамата изхвърчаме. — Напълни дробовете си с дим. — Имах късмет да получа тази работа, Джек. Първокласните пилоти никак не са малко днес. Есекс само трябва да помръдне пръст и ще се появи цяла тълпа.

— Говореше ми за петнадесет хиляди годишно, а както изглежда нещата в действителност стоят така: ще ми платиш 3750 долара за трите месеца и после всичко ще зависи от това, доколко е доволен Есекс, за да получа постоянна работа… Нали?

Олсън се взря в огънчето на цигарата си.

— Така е. — Погледна ме и после отмести поглед. — В края на краищата, Джек, тъй като в момента нямаш нищо друго под ръка, не е чак толкова лошо предложение, нали?

— Не, не е лошо.

Мълчахме доста дълго, после той рече:

— Хайде да идем на летището. Ще хвърлиш един поглед и ще ми кажеш какво мислиш. Трябва да летя с него за Ню Йорк в три часа, така че нямам много време.

— Бих искал да преведеш малко пари в банковата ми сметка, преди да започна работа, Бърни — рекох. — Закъсал съм финансово.

— Няма проблеми, ще го уредя. — Той се изправи. — Хайде да хвърлим един поглед.

Има нещо гнило в тая работа, казах си, докато той излизаше обратно на магистралата. Но какво можех да изгубя? 3750 долара за три месеца работа не бяха малко пари. Ако накрая нищо не излезеше, все още можех да се обърна към „Локхийд“. Въпреки това нещо ме човъркаше отвътре. Този мъж до мен не беше великият полковник Олсън, когото бях познавал. Човекът, на когото бих вярвал до последно. За него бих дал живота си, но не и за този, който сега седеше до мен. В него бе настъпила някаква странна промяна, която ме безпокоеше. Не можех да си дам ясно сметка каква точно беше тя, но усещах, че трябва да бъда нащрек, а това беше лошо.

Летището на Лейн Есекс беше разположено на около десет мили извън града. Над голямата врата в оградата от бодлива тел имаше табела, на която пишеше:

СОБСТВЕНОСТ НА ЕСЕКС

Двамата пазачи, облечени с бутилковозелени униформи и с револвери на хълбоците, поздравиха Олсън, докато влизахме.

Обичайните за летищата сгради изглеждаха ярки, нови и модерни. Можех да видя как из контролната кула сновяха хора. Те също бяха облечени с бутилковозелени униформи.

Олсън подкара по пистата и ягуарът буквално полетя. На около половин миля надолу забелязах голям облак прах й Олсън намали.

— Ето че пристигнахме — рече той и паркира. — Виж, Джек, нека ти представя цялостната картина на нещата. Организирал съм всичко, както ти споменах. Твоята работа е да внимаваш нещата да не се разпаднат. Страхувам се от неприятности с работниците. Тук има около хиляда и шестстотин души, повечето са цветнокожи. Спят в палатки и трябва да работят от 7:00 до 18:00 с два часа обедна почивка. Гледай да не направиш някоя грешка в това отношение. Следобед е дяволски горещо. Отговорникът се казва Тим О’Брайън. Ти ще си му шеф. Предупредих го, че пристигаш. Той е свестен човек, но нямам особено голямо доверие на ирландците. Работата ти е да го наглеждаш, докато той надзирава работниците. Стой настрана от тях. Не искам неприятности. Те харесват О’Брайън. Схвана ли всичко?

Зяпнах го.

— Е и какво, по дяволите, ще правя аз?

— Каквото ти казах. Наблюдавай О’Брайън. Обикаляй мястото. Ако забележиш някой да се излежава, съобщи на О’Брайън. Внимавай никой да не се измъква преди 18:00 ч.

Той излезе от колата и бързо се запъти към облака прах. Последвах го озадачен. Когато отминахме завесата от прахоляк, се озовах сред кипяща работа и гледката ме потресе. Около двадесет булдозера изравняваха земята. Армия мъже се потяха над лопатите, къртеха скали, режеха паднали дървета с електрически триони. Работеше и валяк, така че миризмата на катран беше доста силна.

Неизвестно откъде пред нас се появи дребен, дебел мъж, облечен с провиснал, мръсен панталон в цвят каки и с осеяна с петна блуза.

— Здрасти, полковник! — каза той.

— Как върви, Тим? — попита Олсън.

Мъжът се ухили.

— Като в мечтите. Момчетата отрязаха тридесет ели тази сутрин. В момента ги разчистваме.

Олсън се обърна към мен.

— Джек… запознай се с Тим О’Брайън. Вие двамата ще работите заедно. Тим… това е Джек Крейн. Докато той говореше, огледах О’Брайън. Беше яка буца от кокали, сланина и мускули, на около четиридесет и пет години, оплешивяващ, лицето му имаше меки черти, но сините му очи бяха твърди, а извивката на устните — решителна. Човек, който би се понравил на всеки: работник, мъж, на когото можеш да имаш доверие, така че му подадох ръка, а той я стисна, разтърси я и после я пусна.

— Тим… разведи Крейн наоколо. Аз трябва да вървя. — Олсън погледна неспокойно часовника си. — Дай му къща и джип.

Неочаквано съвсем наблизо се чу силна експлозия, чийто трясък ме накара да подскоча.

О’Брайън се усмихна.

— Взривяваме — рече той. — Има много скали.

Олсън ме потупа по ръката.

— Трябва да вървя, Джек. Ще се видим след три дни. Тим ще се погрижи за теб.

Той се обърна и тръгна към мястото, където бе оставил ягуара.

О’Брайън погледна часовника си.

— Ще ме почакате ли десет минути, мистър Крейн, после ще отидем до летището. Искам да съм сигурен, че момчетата ще получат обяда си. — И той се отдалечи, оставяйки ме да стърча на мястото си, сякаш бях някаква дяволска кукла на конци.

Загледах се. Операцията по разчистването на областта вървеше като по часовник. Валякът вече бе завършил двеста ярда от пистата. Отново се чу тътнежът на експлозия и десет булдозера се заеха с работа.

Какво по дяволите правя тук? — запитах се. — Нищо повече не можеше да се желае като организация. С бързината, с която работеха хората, пистата щеше да бъде завършена за два месеца, а не за три.

Стоях и чаках под горещите слънчеви лъчи, докато някой не наду свирка. Машините спряха и шумът замря. Мъжете оставиха лопатите си и всички се насочиха към три големи камиона, където неколцина негри започнаха да им раздават разхладителни и пакети с храна.

О’Брайън се зададе към мен в открит джип.

— Качвайте се, мистър Крейн — рече той. — Ще ви откарам до бунгалото ви. Сигурно един душ няма да ви се отрази зле. На мен също! — Той се усмихна. — После можем да хапнем заедно в моето бунгало. То е точно до вашето.

— Чудесно. — Седнах до него. — Виж, Тим, какво ще кажеш да ме наричаш Джек?

Той ми хвърли поглед, после кимна.

— Защо не?

Подкара бързо по пистата към дълга редица бунгала близо до контролната кула. Спря отстрани, излезе и се насочи към бунгало №5.

— Ето го твоето. Настанявай се. Какво ще кажеш да дойдеш в №6 след половин час? Става ли?

— Да.

С багажа си в ръка отворих вратата и влязох в благословената хладина, идваща от климатичната инсталация. Затворих вратата и се огледах. Всичко в голямата дневна беше луксозно. Четири кресла, добре заредено барче-хладилник, цветен телевизор, претъпкана с книги библиотечна полица, мокет, който създаваше усещането, че вървиш по трева, и стереоуредба, сложена до отсрещната стена. До дневната имаше малка спалня с двойно легло, дрешници, нощно шкафче с лампа, а до спалнята — баня, оборудвана с всичко, за което би могъл да си помисли човек.

Съблякох се, взех душ, избръснах се, облякох риза с къс ръкав и ленен панталон, после се върнах в дневната. Изкушавах се да пийна нещо, но реших да не го правя. Като погледнах часовника си, видях, че имам на разположение още пет минути, така че запалих цигара и зачаках. В 12:30 ч. отидох до бунгало №6 и почуках.

О’Брайън, който изглеждаше много по-малко потен, но все още беше със същите дрехи, отвори вратата и ми махна да влизам. Влязох в пълно копие на бунгалото, което току-що бях напуснал. Носеше се миризма на пържен лук, която накара устата ми да се напълни със слюнка.

— Обядът ще е готов след миг — рече той. — Какво ще пиеш?

— Благодаря, нищо. — Настаних се в едно от креслата.

Момиче, облечено с бутилковозелена блуза и тесен панталон в същия цвят, се появи в стаята с поднос в ръка. То бързо подреди масата, сложи две чинии и излезе.

— Да хапнем — рече О’Брайън и седна.

Присъединих се към него.

В чинията ми имаше дебел стек, грах и пържени картофи.

— Добре се храните тук — отбелязах, докато режех стека си.

— Всичко на това място е първокачествено — отвърна О’Брайън. — Работим за Есекс.

Хранихме се мълчаливо около минута, после О’Брайън каза:

— Разбрах, че с Олсън сте приятели от Виетнам.

— Беше ми шеф. Грижех се за самолета му.

— Как беше във Виетнам?

Отрязах още едно парче стек, сложих му горчица, след което погледнах Тим.

— За мен беше добре, но по мен не стреляха. — Лапнах парченцето от стека и задъвках.

— Има разлика.

— Точно така.

Продължихме да се храним в мълчание, после О’Брайън попита:

— Сигурно имаш голям опит в правенето на писти?

Спрях да ям и го погледнах право в очите. Той също гледаше право в мен. Взирахме се така един в друг и не можех да не харесам този тежък, дебел мъж, който дъвчеше стека си, докато честните му сини очи гледаха в моите.

— Аз съм авиоинженер — отвърнах. — Познавам отвътре повечето хвърчила, но нямам представа как се строи писта.

Той кимна леко, после покри част от стека си с горчица.

— Да. Е, Джек, благодаря ти, че бе откровен. Да започнем оттук. Олсън ме предупреди, че иска да сложи някой да ме наблюдава. Страхува се, че пистата няма да е готова до три месеца. Каза, че ще докара експерт, който да ме следи. Приех, защото парите са добри. Оглупял е от страх от Есекс. Когато някой се страхува от някого, защото се безпокои да не си загуби работата, аз го съжалявам и имам желание да му помогна.

Поколебах се, после рекох:

— Бяхме заедно допреди тринадесет месеца. Сега за първи път го виждам оттогава. В него е настъпила дяволска промяна.

— Наистина ли? Работя тук само от две седмици, но мога да кажа когато някой е изплашен. — О’Брайън довърши яденето си и се облегна назад. — Е, Джек, какво предлагаш да вършиш? Мога да те уверя, че пистата ще бъде завършена след шест седмици. Работниците ми са добри и знам, че мога да разчитам на тях.

— Олсън спомена нещо за неприятности от тяхна страна.

О’Брайън поклати глава.

— Няма такава вероятност. Заплащането им е добро, а и аз знам как да се оправям с тях.

Вдигнах рамене.

— Тогава да пукна, ако знам за какво съм тук. Веднага щом видях как върви работата, разбрах, че мястото ми не е тук. Знаеш ли, Тим, има нещо странно в тази история. Олсън ми предлага добри пари от собствената си заплата очевидно за нищо.

О’Брайън се усмихна.

— Е, ако ще ти плащат и това ти харесва, по-добре ще е да ме наблюдаваш, нали?

— Мога ли да дойда с теб и да огледам? — Чувствах се неловко.

— Разбира се. — Погледна часовника си. — И без това е време да тръгвам.

Той ме откара обратно до работната площадка и излезе от джипа.

— Вземи колата, Джек. Няма да имам нужда от нея този следобед. Разгледай. Готов съм да чуя всякакви предложения.

Чувствайки се като глупак, подкарах край мъжете, които вече бяха започнали да работят, отминах изравнената земя и стигнах до гората. Там оставих джипа и продължих пеша.

Петдесетина негри режеха дърветата с електрически триони. Погледнаха ме с безразличие, после един от тях — едър, добродушен мъжага, ми махна да се отдалеча.

— Не е много безопасно да се мотаеш насам, братле — рече ми той. — Дърветата валят като дъжд. Отдалечих се, излязох от гората и се запътих под горещото слънце към мястото, където взривяваха. Отново ме предупредиха, че трябва да стоя настрана. Както ми беше казал О’Брайън, работата вървеше с пълна пара. Имаше достатъчно машини, достатъчно хора и достатъчно експлозиви, за да направи пистата за шест седмици.

Тръгнах надолу по стръмна пътечка, която водеше към поточе, доста отдалечено от работната площадка, седнах на една скала, запалих цигара и се замислих.

В едно нещо бях сигурен: тук нямаше никаква работа за мен, щом всичко се ръководеше от О’Брайън. Така че защо Олсън ме беше извикал? Защо ми плащаше 3750 долара от собствения си джоб, за да се шляя наоколо, след като вероятно знаеше, че О’Брайън ще се справи с работата навреме? Какво се криеше зад всичко това? Сега бе заминал за Ню Йорк. Казал бе, че ще се върне след три дни. Междувременно аз какво щях да правя? Първото ми желание бе да се върна у дома, като му оставя писмо, в което да му обясня, че не виждам с какво бих могъл да бъда полезен, но бързо се отказах от тази идея. Не исках отново да се върна в онази малка скучна къщурка и отново да бъда там, където нищо не се случваше. Реших да чакам Олсън да се върне и тогава да изясня нещата с него. Междувременно ми хрумна да напиша доклад за това, как напредва строежът на пистата, само за да му покажа, че се опитвам да заслужа парите, които ми плаща.

Върнах се на работната площадка и заварих О’Брайън да се занимава с някакъв развален булдозер. Когато ме видя, тръгна към мене.

— Виж, Тим. — Трябваше да крещя, за да надвикам шума на останалите булдозери. — Струва ми се, че всичко е наред. Разбира се, че пистата ще бъде завършена за шест седмици. С бързината, с която работите, може да бъде готова и за пет.

Той кимна.

— Но трябва да правя нещо, за да заслужа парите си. Имам нужда от тях. Мога ли да видя бележките ти, така че да приготвя доклад за Олсън? Имаш ли нещо против?

— Не, Джек. Това не е проблем. Иди в бунгалото ми. В най-горното ляво чекмедже на бюрото ми ще намериш всичко, което искаш. Няма да идвам с теб. Трябва да оправя тази машина.

— Оценявам жеста ти. — Направих пауза и после продължих. — Докладът, който ще напиша, вероятно ще ме остави без работа, но такъв ми бил късметът. Смятам да заявя, че не мога да направя нищо по-добро от онова, което ти вършиш в момента.

Той ме погледна, усмихна се, после ме потупа по ръката.

— Ти го каза. Вече двадесет години правя писти. Ще се видим довечера. — И ме остави, като се върна при разваления булдозер.

Качих се в джипа и поех обратно към бунгалата. Потях се. Следобедното слънце припичаше жестоко и за мен беше облекчение да вляза в поддържаното с климатична инсталация бунгало на О’Брайън. Спрях изненадан на прага.

В едно от креслата се беше излегнало русо момиче. Беше облечено с червен клин и разкопчана до пъпа бяла блуза, под която нямаше нищо, освен тежките й гърди. Косата й падаше до раменете като водопад от златиста коприна. Беше на около двадесет и пет, с тясно, скулесто лице и големи зелени очи. Тя беше най-сексапилната жена, която бях виждал, откакто се помнех.

Погледна ме студено и после се усмихна. Зъбите й бяха бели като вътрешната ципа на портокал, а устните й — блестящи и чувствени.

— Здрасти! — рече тя. — Знаете ли къде е Тим?

Пристъпих навътре в помещението и затворих вратата.

— Той е на работната площадка.

— О! — Тя направи лека гримаса, после размърда закръгленото си тяло. — Надявах се да го заваря. Този човек само работи!

— И аз така мисля.

Добре, признах си, тя ме възбуждаше. Момичетата в забравеното ми от Бога градче по нищо не приличаха на нея.

— Кой сте вие? — попита тя, усмихвайки се.

— Джек Крейн. Новият ръководител на строежа на пистата. А вие коя сте?

— Пам Озбърн. Стюардесата, която замества Джейн, когато тя има почивен ден.

Погледнахме се.

— Е, това е чудесно. — Отидох до бюрото и седнах. — Мога ли да направя нещо за вас, мис Озбърн?

— Може би… Доста самотно е да живееш затворен на това летище. — Леко се размърда в креслото. Една от тежките й гърди едва не излезе от блузата, но тя я прибра навреме. — Отбих се да си побъбря с Тим.

Не го повярвах. Бях сигурен, че тя знаеше, че по това време — беше малко след 16:00 ч. — О’Брайън е на работната площадка.

Отново застанах нащрек. Бях сигурен, че бе чакала мен. Защо ли?

— Нямате късмет. — Отворих горното ляво чекмедже на бюрото. В него имаше дебела черна кожена папка. Извадих я. — Аз също имам да върша работа.

Тя се засмя.

— Гониш ли ме, Джек?

— Ами…

Погледнахме се.

— Ами… какво?

Поколебах се, но тя вече ме бе спечелила.

— Бунгалото ми е точно до това.

— Е, ще отидем ли там?

Отново се поколебах, но жени като нея ми действаха по точно определен начин. Върнах папката обратно в чекмеджето.

— Защо не?

Тя се измъкна от креслото, докато заобикалях бюрото.

— Има нещо в теб…

— Знам, и в теб също има нещо.

Обвих ръце около нея, а тя силно притисна тялото си към моето. Устните й се впиха в моите и езикът й се плъзна в устата ми.

Цялата предпазливост, цялата бдителност изчезнаха от главата ми. Буквално я извлякох от бунгалото на О’Брайън и я замъкнах в моето.

* * *

— Страхотен мъж си — каза тя мързеливо.

Любенето, ако можеше да се нарече така, беше свършило и тя лежеше като красива и доволна котка на голямото легло до мен.

Оказа се най-добрата партньорка след малката виетнамка, с която бях спал преди доста време в Сайгон и която бе малко по-страстна, малко по-активна, но не чак кой знае колко.

Пресегнах се да си взема цигара, запалих и се излегнах. Умът ми отново беше нащрек.

— Стана доста неочаквано, не мислиш ли? — рекох, без да я поглеждам.

Тя се засмя.

— Предполагам. Чух, че си пристигнал. Надявах се, че ще ти се иска да правиш любов. Помислих си, че ще дойдеш в бунгалото на Тим или в своето собствено. Аз съм момиче, което се нуждае от това, но — човече! — само какви типове има в този лагер: хора, дето се страхуват и от сенките си. Ще те изчукат толкова, колкото ще си отрежат и гърлата — до такава степен се боят да не загубят работата си.

— Значи ония приказки, че си чакала Тим да си побъбрите, бяха лъжа?

— А ти как мислиш? Представяш ли си момиче като мен да си падне по потен дебелак като него? Нямам нищо против Тим. Всичко си му е наред, но не е моят тип. — Вдигна ръце над главата си и въздъхна доволно. — Надявах се да намеря млада кръв… и я намерих.

Леко се извърнах и я погледнах. Беше красиво, сладострастно, корумпирано същество, но ме вълнуваше.

— Правила ли си го с Олсън?

— С Бърни ли? — Тя поклати глава и лицето й леко помръкна. — Не знаеш ли какво е станало с него? Един куршум го е улучил на онова място. Горкият Бърни, вече не го бива за тая работа.

Това ме потресе. Знаех, че Олсън бе улучен в слабините при изпълнението на последната си задача, но не се бях замислял какво точно можеше да означава. Дали станалото го мъчеше също както страхът, че може да загуби работата си? Господи! Помислих си какво би било, ако това се бе случило на мен!

— Не знаех.

— Той е прекрасен човек — каза Пам. — Говори ми за теб. Смята, че и ти си чудесен. Много ти се възхищава.

— Наистина ли?

— Той има нужда от теб, Джек. Самотен е. Не се разбира с тия типове тук. Непрекъснато ме питаше дали смятам, че ще приемеш тази работа. Страхуваше се, че ще откажеш.

О’кей, добре звучеше, но нещо ми подсказваше, че тя бе репетирала всичко това.

— Не бих отказал на Бърни независимо каква е работата.

Тя вдигна единия си крак и го погледна.

— Е, тук си… това го доказва, нали? — Свали крака си и ми се усмихна.

— Колко ли време обаче ще остана? Тук няма работа за мен, бейби. Тим се грижи за пистата.

— Бърни иска да го наблюдаваш.

— Знам. Каза ми. Само че Тим няма нужда да бъде наблюдаван. — Смачках цигарата си. — За какво още говорихте?

Погледна ме с онзи празен поглед, с който жените те поглеждат, когато нямат намерение да ти отговорят.

— Просто искаше да си с него. Това е.

— По всичко личи, че ти има доверие.

— Така е. Има периоди, в които не лети. Есекс не е непрекъснато във въздуха. Излизаме заедно. Той не харесва Джейн. Самотен е.

— Нали не искаш да кажеш, че ми предлага да ми плаща от собствения си джоб само защото се нуждае от компанията ми?

— Но е точно така, Джек. Надявам се, че ще се съгласиш.

— Мисля, че ще е по-добре да разговарям с него.

— Направи го.

— Струва ми се, че се бои да не изгуби работата си.

— С всички е така. Трудно е човек да се разбере с Есекс, както и с мисис Есекс.

— Значи има и мисис Есекс?

Пам сбръчка нослето си.

— Късметлия си, че те наема Бърни. Да, има мисис Есекс… скъпата Виктория. Надявам се никога да не се сблъскаш с нея. Тя е мерило за съвършената кучка на този свят. Всички се ужасяват от нея.

— Чак толкова ли е зле?

— Да. Веднъж само да сбъркаш и мисис Есекс ти показва вратата. Върти съпруга си на малкия си пръст. Вярно, Есекс е самонадеяно копеле, но поне има защо да си вири носа. А Виктория! Тя е кръгла нула: само едно хубаво лице и тяло, разглезена кучка, която вади душицата на всички, които работят при Есекс.

— Звучи ми чудесно.

— Точно така. — Пам се изсмя. — Стой настрана от нея. Какво ще правиш довечера? Искаш ли да ме заведеш на вечеря? Имам мини остин. Можем да отидем в някой ресторант за морска храна в града. Падаш ли си?

— Добре — отвърнах. — Сега изнеси хубавото си тяло оттук. Имам да върша работа.

— Не и първия ден, Джек. Това винаги е фатално. — И тя обви ръце около мен.

Глава втора

Ресторант „Леспадон“, чиято обстановка беше откровена кражба на парижкия „Риц“, се намираше на пристанището. Ята изрисувани риби и няколко рибарски мрежи украсяваха стените. Осветените с електрически свещи маси бяха разположени достатъчно далеч една от друга, за да могат хората да си споделят тайни, без да се страхуват, че някой ще подслуша разговора им.

Пам беше облечена с една от онези дълги рокли, които стигат до петите, прихваната в кръста със сребърен колан със змийска глава. Изглеждаше страхотно. Метр д’отелът се втурна към нея, усмихвайки се широко с една от онези дружелюбни усмивки, които хората като него пазеха само за своите любимци. Тя му каза нещо, което не чух, и с махване на ръката той ни поведе към една маса за двама в дъното на ресторанта с разкошни плюшени столове и с изглед към цялото заведение.

— За мен е удоволствие, мис Озбърн — рече той, издърпвайки за нея стол. — Шампанско? — Мене дори не погледна.

Тя седна и му се усмихна.

— Чудесно, Хенри.

— Мога ли да се погрижа за вечерята ви? — Беше се привел към нея и долавях мириса на афтършейва му.

— Дайте менюто — рекох — и уиски с лед за мен.

Главата му бавно се завъртя и той ме погледна. Очите му се плъзнаха по малко износения ми летен костюм и в погледа му се появи болезнено изражение, което ми каза така, както нищо друго не би могло, че съм господин Никой.

— Нека оставим това на Хенри — рече твърдо Пам. — Той си знае работата.

Изкуших се да направя скандал, но разкошната обстановка в ресторанта и враждебното изражение на този дебел мъж ме изплашиха. Предадох се.

— Добре… Да го оставим на Хенри.

Последва пауза, после Хенри се отдалечи, за да посрещне една група от шестима клиенти.

— И с него ли се чукаш? — попитах.

Тя се изкиска.

— Само веднъж, но все още му държи влага. Това е единственият ресторант в този град, където ям безплатно… а това включва и теб.

Отдъхнах си. От обстановката си бях направил извода, че парите няма да ми стигнат, за да уредя сметката. Погледнах я не без възхищение.

— Добре се справяш, малката.

— Можеш да си сигурен. — И като се приведе напред и сложи хладната си ръка върху моята, тя додаде: — Хенри се страхува от мен. Жена му е ревнива и той си въобразява, че ще започна да го изнудвам.

— И ти, разбира се, нямаш нищо против.

Питиетата пристигнаха. Заедно с тях ни поднесоха малки топли ордьоври. Около нас закръжиха двама келнери. Ресторантът започна да се пълни.

— Ама че местенце. — Огледах се. — Кой знае колко би се изръсил човек, ако Хенри не уреждаше сметката.

— Е, така е.

Пристигна келнерът, който сервираше виното, с бутилка „Сансер“[1], сложена в купа лед. Поклони се на Пам, която му се усмихна сексапилно. Запитах се дали не се чукаше и с него.

После ни донесоха морски език със сос от скариди и дебели резени омари.

— Сега разбрах на какво се вика живот! — възкликнах, докато набождах на вилицата си парче риба и го поднасях към устата си.

— Мъже! — Пам поклати глава, големите й зелени очи се бяха разширили учудено. — Какво не биха направили за момиче като мен. Номерът, разбира се, е да дадеш малко и да вземеш много. Те или са благодарни, или се страхуват, но и в двата случая печеля.

— А с мен как трябва да е: да бъда благодарен или да се страхувам?

Тя поднесе парче омар към устата си и отвърна:

— Просто си остани вълнуващ.

— Ще го запомня.

Хвърли ми бърз поглед.

— Чудесно е, нали?

— Със сигурност. — Ядохме мълчаливо известно време, после попитах: — Бърни няма да се върне до два дни, нали?

— Виж, Джек, хайде да забравим за Бърни. Нека се забавляваме. Става ли?

Но аз бях неспокоен. Преди да напусна летището, бях говорил с Тим. Пам бе казала, че ще ме вземе в 20:00 ч., така че имах време да се избръсна, да взема душ и да пийна едно питие. Тим се бе върнал в къщичката си в 19:25 ч. и се бе отбил при мен.

— Намери ли, каквото ти трябваше? — попита той. Изглеждаше смъртно изморен, потен и мръсен.

Усетих как ме загриза съвестта.

— Имах посетителка. Не ми остави нито миг свободно време.

— Пам ли имаш предвид?

— Точно така.

Той се ухили.

— Ама че момиче! Знаех, че ще те хване, но не и толкова бързо.

— Тази вечер ще излизам с нея.

Тим хвърли поглед към питието в ръката ми.

— Едно такова няма да ми се отрази зле.

— Влизай. Тя със сигурност ще закъснее.

Сипах му голямо уиски със сода и много лед.

— Що за човек е тя? — попитах и му подадох чашата. — Местната курва?

— Тя е приятелката на Олсън.

Това ме потресе.

— Нали знаеш, че Бърни…?

— О, разбира се. На него не му пука, че тя спи, с когото й падне. Харесват се. Единственото нещо, което не правят, е да спят заедно.

— За Бога! Ако знаех, нямаше да я докосна! Няма да изляза довечера с нея, щом е момичето на Бърни.

Тим отпи жадно, след което избърса устата си с опакото на ръката.

— Ако не го направиш ти, ще се намери някой друг. Но не си мисли, че става дума за нещо повече от чукане, Джек. Тя е момичето на Бърни. Има нужда от секс, а Олсън не може да й го даде, така че я оставя да се забавлява. Това не е тайна — знае го тукашният персонал, както и половината Перъдайс сити, предполагам. Само не я приемай на сериозно. — Той довърши питието си, остави чашата на масата и тръгна към вратата. — Ще си взема душ и ще седна пред телевизора. — Погледна ме и се усмихна: — Животът е дяволски странно нещо, нали?

Но сега Бърни ми тежеше на съвестта.

— Виж, Пам — рекох, но изчаках келнерът да отнесе чиниите ни. — Тим ми каза, че си момичето на Бърни. Той е най-добрият ми приятел. Това ме притеснява.

— О, за Бога! Нали ти казах: имам нужда от това? Бърни няма нищо против. Ще спреш ли да говориш по този въпрос? Повтарям ти: Бърни знае каква съм и няма нищо против.

Келнерът ни донесе „Торнедо Росини“ с листа от артишок и картофи.

— Изглежда превъзходно, нали? — рече Пам. — Ммммм! Обожавам да се храня тук!

— Не може да не му пука — настоях аз. — Искаш да кажеш, че той те обича и ти го обичаш?

— О, млъкни! — Гласът й беше тих и внезапно се ожесточи. — Вземай онова, което ти се дава, и бъди благодарен.

Предадох се. Обещах си от този момент нататък да не я докосвам. Това беше дяволска ситуация! Бърни… човекът, на когото се възхищавах най-много, а ето че бях чукал момичето му.

Загубих апетит. Колкото и вкусен да беше стекът, сега ми беше трудно да го ям. Огледах ресторанта, докато само ровех из храната в чинията си. Настъпи внезапна суматоха, а Хенри полетя по пътеката към входа. Видях висок мъж с масивно телосложение, на около шестдесет години, да влиза откъм полумрака в приглушената светлина на ресторанта. Никога не бях виждал подобен човек. Ако се съдеше по начина, по който вървеше, той очевидно беше обратен. Дебелото му лице с огромен нос ми напомняше за недружелюбен делфин. Върху явно напълно плешивата си глава носеше отвратителна оранжева перука, сложена малко накриво. Беше облечен с жълт като лютиче ленен костюм и пурпурна риза с жабо. Гледката беше невероятна и единствена по рода си.

— Виж тоя тип — рекох, щастлив да променя разговора. — Кой може да е?

Пам погледна към пътеката.

— Това е Клод Кендрик. Собственик е на най-модната, най-скъпата и най-доходната галерия в града.

Наблюдавах как дебелакът стигна, клатушкайки се, до една маса, която се намираше през три от нашата. След него вървеше слаб, строен мъж, който можеше да бъде на всякаква възраст от двадесет и пет до четиридесет. Дългата му гъста коса беше гарвановочерна, а продълговатото му лице, тесните очи и устата почти без устни му придаваха вид на подозрителен, свиреп плъх.

— Това е Луис де Марни. Той управлява галерията — обясни ми Пам. Отряза парче от стека си и го лапна.

Суетнята, която Хенри вдигна около тези двамата, ми даде да разбера, че ги смяташе за важни личности. Заинтригуван, наблюдавах как се настаняват на масата. Като с махване на магическа пръчка се появи водка с мартини и бе поставена пред дебелия мъж. Сътрапезникът му отказа питие. Последва кратка размяна на мнения с Хенри около това, какво биха искали за ядене, после, отдалечавайки се бързо, той щракна с пръст на един сервитьор да го последва.

Клод Кендрик се огледа като крал, който разглежда двора си. Помаха на хората, които очевидно познаваше, и след това погледна в наша посока. Малките му очички се задържаха за момент върху лицето ми, после се преместиха към Пам. Веждите му се вдигнаха нагоре и устните му се извиха в усмивка. След това направи най-дяволското нещо, което бях виждал. Поклони й се и, използвайки оранжевата си перука вместо шапка, я вдигна високо над плешивата си като яйце глава, поклони се отново, сложи перуката на мястото й, размърда се леко в стола си и заговори със сътрапезника си.

Пам се изкиска.

— Страхотен е, нали? — рече. — Прави го с всичките си приятелки.

— Ти си му приятелка?

— Използваше ме като манекенка за някои от най-специалните си бижута. Познавам го от няколко години. — Тя довърши стека си. — Извини ме… Хрумна ми нещо. — Стана и отиде до масата на Кендрик. Гърбът й го закриваше от погледа ми и тя разговаря с него около три минути, после се върна на масата.

— Това пък какво беше? — попитах.

— Той притежава най-страхотната моторница. Помислих си, че ще е забавно да се повозим. Във възторг е. Знаеш ли, този град е малко скучен за хората, които живеят в него постоянно. Всеки иска да се запознае с някой нов човек. Ще дойдеш, нали?

Докато се колебаех, тя продължи:

— Той наистина е забавен и е много важна личност. — Сервитьорът дойде и разчисти масата. — Ще ти хареса.

Идеята за моторницата беше привлекателна.

— Ами добре, какво мога да загубя?

Погледнах към Кендрик. Той се усмихна и ми кимна, докато келнерът му сервираше пушена сьомга. Кимнах му в отговор.

Завършихме вечерята с кафе. Кендрик и Де Марни ядоха само сьомга и също пиха кафе. Когато се наканихме да тръгваме, те също се готвеха да си вървят.

Пам бутна стола си назад и ме поведе към масата им.

— Клод… да ти представя Джек Крейн. Работи на пистата. Джек… това е мистър Кендрик.

— Наричай ме Клод, скъпи. — Ръка, която приличаше на топло тесто обхвана дланта ми. — Толкова се радвам. Добре дошъл в този прекрасен град. Надявам се, че ще бъдеш много щастлив тук. — Той се изправи тежко на крака. — Да излезем навън, под лунната светлина. Луис, котенце, погрижи се за скъпата Пам. Искам да опозная Джек. — Той ме хвана под ръка и ме поведе по пътеката между масите. На два пъти спря, за да повдигне ужасната си перука и да се поклони на жени, които му се усмихваха. Вече се бях изпотил от вълнение, когато Хенри ни изпрати с поклон към горещата нощ навън.

Тук всички спряхме.

Кендрик каза:

— Луис, повози Пам с лодката. Знаеш колко обича. Джек, ще ме изтърпиш ли няколко минути? Има нещо, за което искам да поговоря с теб.

Преди да успея да се възпротивя, Пам и Луис вече се отдалечаваха.

— За какво има да говорим? — Мразех този дебел тип и това, че трябваше да остана с него.

— Става дума за Бърни. Той е един от най-добрите ми приятели. — Кендрик избърса лицето си с копринена кърпичка. — Да отидем в колата ми. Там има климатична инсталация. Тази жега ми действа малко потискащо, а на теб?

Поколебах се, но тъй като Пам, която можеше да ме закара обратно до летището, я нямаше, не ми беше оставен друг избор, така че го последвах по кея към мястото, където чакаше крещящ жълто-черен кадилак. От него излезе шофьорът японец и отвори вратите, когато се приближихме.

— Карай тук наоколо, Юко, — каза Кендрик и сниши туловището си към колата. Аз минах от другата страна и влязох вътре. Между шофьора и задните седалки имаше стъклена преграда. Когато вратите на колата се затвориха, почувствах приятна хладина. Колата потегли и Кендрик ми предложи пура, която отказах.

Карахме няколко минути покрай морския бряг, после шофьорът излезе от главния булевард и подкара из околностите на града.

Кендрик, чиято пура вече димеше равномерно, рече:

— Разбрах, че си много близък приятел на Бърни.

— Така е.

— Безпокоя се за него. — Кендрик въздъхна тежко. — Горкият сладур… такава ужасна рана.

Не отвърнах нищо, а го изчаках да продължи.

— Хванал се е да работи при ужасни хора. Онзи Есекс! Такова изчадие! А пък жена му!

Отново не казах нищо.

— Бърни се чувства толкова несигурен.

— Не е ли така с всички ни! — рекох, гледайки как луната плава из безоблачното небе като жълт диск.

— И ти ли чувстваш същото? — Той се обърна и ме погледна право в очите. — И ти ли се чувстваш несигурен?

— Че с кого не е така?

— Прав си, разбира се, но имаш ли някакви амбиции? Искаш ли да бъдеш богат? Сигурен съм, че да, а и с Бърни е същото. Често говорим за пари. Веднъж ми каза… спомням си точно думите му: „Бих направил всичко, за да сложа край на тази несигурност, Клод. Само да мога да сложа ръка на истински големи пари, хич няма да ми пука как съм ги получил.“

— Бърни е казал това?

— Точно това бяха думите му.

Мой ред беше да го погледна право в очите.

— Виж, Кендрик, какво ще кажеш да пропуснеш тези предисловия? Всички тия приказки вонят. Виждам, че искаш да напипаш верния път, тъй като не знаеш много за мене, но подходът ти е изтънчен колкото булдозер. Какво си замислил?

Той свали оранжевата си перука и надникна вътре, сякаш очакваше да види нещо скрито в нея, после отново я сложи на главата си.

— Бърни ме предупреди — рече той и се усмихна. — Каза, че трябва да внимавам как ще подходя към теб. Каза ми, че веднъж те е измъкнал от беда. Нападнал си виетнамско обменно бюро и си отмъкнал три хиляди долара. Бърни ти осигурил алиби. Вярно ли е?

— Виетнамските обменни бюра са лесна плячка. Бърни говори прекалено много. Имах нужда от парите, а там имаше достатъчно.

— Бърни ми каза, че виетнамецът е бил убит от бомба, така че всичко се наредило, както трябва.

Докато кадилакът се движеше плавно, а светлините на Перъдайс Сити в далечината приличаха на диамантена огърлица, мислите ми се върнаха назад към Сайгон.

Моето виетнамско момиче искаше пари, за да се добере до Хонконг. Почти се беше побъркала от страх. Беше дошла от северната част и беше сигурна, че нейните хора са по петите й. Каквото и да говорех, минаваше покрай ушите й. Настояваше, че трябва да намери отнякъде пари, за да си пробие път чрез подкупи до сигурно място. Бях почти луд по нея, но страхът й разваляше нощите ни. Нямах пари, за да й дам. Макар да осъзнавах, че така ще я загубя, накрая реших, че трябва да я изпратя в Хонконг. Една вечер влязох в онова обменно бюро с револвер в ръка и принудих виетнамеца да ми даде парите. Бях пил много и изобщо не ми пукаше. Дадох й парите и никога вече не я видях. После военната полиция направи разпознаване и служителят от обменното бюро посочи мен. Реших, че ми е спукана работата, но пристигна Олсън. Заяви, че двамата с него сме работили по самолета му по време на обира. Сигурен съм, че това не убеди военната полиция, но Бърни имаше доста голямо влияние и на мен ми се размина.

Като се замислих за този инцидент, ми се стори, че всичко е било много отдавна. Имах късмет, че обменното бюро заедно със служителя бяха едно от първите неща, които северновиетнамските бомби над Сайгон улучиха, защото той имаше намерение да подаде жалба до главнокомандващия, но бомбата му затвори устата.

Бях казал на Бърни точно каква е истината и той ми се беше ухилил.

— Е, не го повтаряй, Джек. Може да ме няма наоколо, за да те измъкна. — И с това приключихме.

Поне за известно време, но аз винаги бях зле с парите. Забърках се с друго виетнамско момиче: танцьорка в един безвкусен и шумен клуб, често посещаван от американските войници. Тя искаше пари — повечето виетнамски момичета мислеха само за това. Така че една нощ, когато бях изпаднал в истинско опиянение, влязох в друго обменно бюро. Този път не поех никакви рискове. Имаше буря с гръмотевици, както и въздушно нападение, така че изстрелът от пистолета ми се стопи сред трясъците. След това мислех за убийството на стария виетнамец толкова, колкото бих мислил, ако бях застрелял някоя дива патица. Взех от отворения му сейф хиляда долара. Те бяха достатъчно, за да прекарам добре с момичето известно време и да имам нещо в джоба си. Направих това три пъти. Всеки път убивах служителя и накрая съвестта започна да ме гризе. Жертвите ми се явяваха насън. Непрекъснато виждах пълните им с ужас очи, когато ги застрелвах. Тези очи ме преследваха дори когато обслужвах самолета на Олсън. Така че спрях да го правя. Сега, докато седях в този луксозен кадилак, очите им отново се появиха.

Кендрик казваше:

— Какво съм намислил ли? Ще го научиш от Бърни. Операцията си е негова, но има едно нещо, което искам да те попитам. Бърни твърди, че би направил всичко, ако става дума за много пари. Важната дума тук, разбира се, е „всичко“. Мога ли да те попитам дали наистина е така?

— Зависи от това, какво означават „много пари“ — отвърнах.

Той кимна.

— Това е верният отговор. — Издиша дима от пурата си, който моментално бе изтласкан от колата от един малък, но ефективен вентилатор. — Да… колко много? Би ли те заинтересувал четвърт милион?

Усетих как по гърба ми премина тръпка, но запазих хладнокръвие.

— Всеки би се заинтересувал.

— Не говоря за всеки. — В гласа му внезапно прозвуча нетърпение. — Питам теб.

— Зависи.

— Това е прост въпрос, скъпи. Ще направиш ли всичко за четвърт милион долара?

— Ще трябва да разговарям с Бърни.

— Съвсем правилно. — Кендрик взе един миниатюрен микрофон и каза: — Връщаме се, Юко.

Кадилакът спря, зави и се насочи обратно към града.

— Ама че история — рекох. — Първо Бърни ми предлага фалшива работа. После Пам ме прелъстява. А сега ти се появяваш на сцената и ми говориш за четвърт милион долара. Това не е нещо, което бих нарекъл добре планирана операция. Прекалено претупана е. Я си представи, че сега отида при ченгетата и им кажа какво става тук. Мислиш ли, че ще се заинтересуват?

Кендрик затвори очи. Приличаше на възрастен делфин, който си почива.

— Може и да се заинтересуват, скъпи, но си мисля, че повече ще се поинтересуват от теб. — Той бутна перуката си, като продължаваше да е със затворени очи. — Но нека не говорим за полицията. Това винаги е потискаща тема. Има възможност да получим пари и твоят дял ще бъде четвърт милион долара. Трябва да говориш с Бърни и винаги можеш да кажеш „Не“. Ако откажеш, можеш да вземеш самолета до малкото си градче и да прекараш останалата част от живота си, опитвайки се да си припечелваш препитанието. Това, разбира се, е твое право, но, от друга страна, можеш да се включиш в плана ни и да станеш богат.

Запалих цигара.

— Ще говоря с Бърни.

Седяхме мълчаливо, докато кадилакът не спря пред „Леспадон“, където ни чакаха Пам и Де Марни.

Докато излизах от колата, Кендрик каза:

— Надявам се да работим заедно, скъпи. Имам ти доверие.

Спрях да го погледна.

— Не мога да ти отвърна със същото. — Присъединих се към Пам, която вече се беше насочила към мястото, където беше паркирала минито.

— И ти ли си вътре в тая работа? — попитах, докато се вмъквахме в миниатюрната кола.

— Клод разговаря ли с теб?

— Знаеш, че е така. Ти ми го навлече, нали? Питам те: и ти ли си в тая работа?

Тя запали мотора и бързо подкара малката кола обратно към летището.

— По-добре говори с Бърни.

— Това все още не е отговор на въпроса ми, а аз искам да ми отговориш.

Тя вдигна рамене.

— Да, вътре съм. Бърни ще ти обясни.

— Ако той ръководи и останалата част от операцията по начина, по който я ръководи досега, изобщо няма да помисля да се включа.

Тя ми хвърли бърз, твърд поглед.

— Какво искаш да кажеш?

— Всичко звучи много фалшиво, фалшивият претекст, под който ме докара тук, после това, че ми пусна теб, после ти ме буташ в ръцете на този ужасен дебелак. Всичко това идея на Бърни ли беше?

— Е, все пак те интересува, нали?

— Парите ме интересуват, но като се изключат те — а ще ви трябва доста време, за да ме убедите във възможността да получа толкова пари — цялата операция дотук, смърди.

— Трябва да говориш с Бърни.

— Напълно си права.

Преминахме остатъка от пътя в мълчание и когато спря пред бунгалото ми, на лицето й се появи сексапилната й усмивка.

— Да прекараме останалата част от нощта заедно, Джек. — Тя понечи да излезе от колата, но аз я спрях.

— Не. — Втренчих се в нея. — Ти си момичето на Бърни… Помниш ли?

Изгледа ме така, сякаш щеше да ме удари. От своя страна аз също продължих да я гледам, докато тя не отмести поглед, после излязох от колата и се насочих към бунгалото.

* * *

Бях станал и пиех кафе на верандата, когато О’Брайън излезе от къщичката си. Часът беше 6:45 и той ме погледна изненадано.

— Подранил си.

— Мислех си да дойда на работната площадка — отвърнах и допих кафето. — Ако има някаква работа, която мога да върша, ще се радвам.

— Имаш ли някакво понятие от взривяване?

— Абсолютно никакво.

Той се усмихна.

— Разбираш ли нещо от булдозери?

— Да.

— Чудесно… Тогава ти ще наглеждаш булдозерите, а аз ще наглеждам взривяването. — Качихме се в джипа. — Значи си решил, че искаш да работиш?

— Когато ми се плаща, гледам да си заслужа парите. Но искам да ме разбереш правилно, Тим, ти си шефът. Кажи ми какво искаш да бъде свършено и ще се опитам да го направя.

Така че прекарах деня в жегата, праха и шума. Четири пъти ме викаха да поправям някой булдозер и аз се справях. За мен машините бяха проста работа. Сприятелих се с негрите, които бяха добри работници, но нямаха представа какво да правят, когато булдозерът се развалеше. Почти не видях О’Брайън, докато не дойде време за обяд. Ако съдех по тътнежите, той очевидно доста взривяваше. Обядвахме под едно дърво заедно: хамбургери и кафе. Попита ме дали ми харесва работата и аз отвърнах, че всичко върви чудесно. Хвърли ми любопитен поглед, но не се задълбочи.

Вечерта, преди да си легна, размислих върху онова, което се бе случило. Струваше ми се, че Олсън планираше някаква кражба и искаше и аз да участвам, но не беше сигурен в мен. Тази мисъл ме стресна, но си казах, че може би греша. Никога не бих предположил също, че Олсън може да бъде пречупен. Реших, че ще е по-добре да работя, защото иначе някой би могъл да започне да се чуди какво правя тук.

Оказа се, че съм имал основание, тъй като около 16:00 ч. на следващия ден, докато оправях подаването на бензин и псувах, видях как тримата негри, които стояха край мен и ме гледаха, изведнъж застинаха, сякаш някой ги бе ударил в слабините. Големите им черни очи се изцъклиха и аз погледнах през рамо.

На няколко ярда от мен стоеше една жена и ме наблюдаваше. И каква жена! Веднага разбрах, че не би могла да е никоя друга, освен мисис Лейн Есекс. Като започваше от върха на главата й, надолу се спускаше венецианскочервена коса, която падаше по раменете й на едри естествени къдрици. Широко чело, големи теменужени очи, тънък нос, твърда уста. Доста несполучливо описание. Тя беше най-красивата жена, която някога съм виждал, и пред нея Пам Озбърн приличаше на евтина курва. Тялото й беше божествено: дълги, много дълги крака, едри гърди. Беше облечена с бяла ленена риза, затъкната в бял брич и високи до коленете блестящи черни ботуши. На няколко ярда зад нея облечен в бяло негър държеше юздите на два коня.

Тя удари по единия си ботуш с камшик и теменужените й очи продължиха да ме оглеждат по начина, по който търговецът на добитък разглежда някой отличен бик, защото би могъл да го купи, както и да не го купи.

Започнах да изтривам мръсотията и греста от ръцете си с омазан парцал, като си давах сметка колко напрегнати бяха тримата негри, които много внимателно, много бавно, сякаш отдалечавайки се от африканска усойница, напускаха сцената. Те продължиха да се движат, докато не се скриха в облака прах.

— Кой си ти? — Гласът й беше арогантен и рязък, което ме накара да си спомня, че Пам я бе описала като най-голямата кучка на света.

Реших да се правя на смирен.

— Джек Крейн, мадам — отвърнах. — Мога ли да направя нещо за вас?

Това малко я обърка. Разбрах го по намръщването й и по начина, по който пристъпи с елегантния си крак.

— Не си спомням да съм те виждала по-рано.

— Вярно е, мадам. — Запазих безизразно лице. — Току-що пристигнах. Работя за мистър О’Брайън.

— О! — Тя направи пауза, но продължи да ме разглежда. — Къде е О’Брайън?

Точно в този момент прозвуча силен взрив и двата коня се подплашиха, почти поваляйки негъра, който започна да се бори с тях. Виждах, че е в затруднение и, като минах покрай нея, хванах поводите на по-големия кон и с цялата си сила го принудих да спре на място. Негърът направи всичко възможно, за да усмири другия.

— Тук не е място за коне, мадам — рекох. — Взривяваме.

Тя се приближи до мен, грабна поводите от ръката ми и се метна на седлото. Конят се изправи на задните си крака и тя го шибна с камшика, за да го накара да спре — треперещ, но подчинен на волята й.

Негърът се метна на неговия кон.

— Отведи го преди да има нов взрив, Сам — каза тя.

Негърът се отдалечи в бърз галоп, оставяйки я да гледа надолу към мен.

— Разбирате ли от коне? — попита.

— Не, мадам. Не харесвам неща, които нямат спирачки.

Тя се усмихна.

— Доста добре се справихте с Борджия. Благодаря ви.

После се разнесе царят на взривовете: тътенът беше такъв, сякаш петстотинфунтова бомба се е взривила в краката ни.

Тя си мислеше, че е овладяла коня и беше отпусната. Взривът ме извади от равновесие, както и нея, а въздействието му върху коня не може да се опише. Той се надигна на задните си крака, изви се и тя нямаше никакъв шанс да се задържи върху него, така че падна тежко, докато той препусна напред.

Не можех да направя нищо за онази частица от секундата, в която тя беше във въздуха, после се хвърлих напред, но прекалено късно. Падна на раменете си, главата й се удари в пистата и тя остана да лежи там — все още красива, но безчувствена за всичко наоколо.

Докато коленичех до нея, около нас се събра кръг от зяпащи негри. Не знаех дали не си е счупила гръбнака и, оглупял от страх, не смеех да я докосна.

— Повикайте О’Брайън! — изревах. — Докарайте ми джипа!

Резкостта в гласа ми ги накара да действат. Четирима или петима затичаха с всички сили по пистата към мястото, където взривяваха. Двама други се втурнаха към облака прах.

Докоснах я леко и тя отвори очи.

— Боли ли ви?

Очите й се затвориха.

— Мисис Есекс! Мога ли да ви помогна?

Очите й отново се отвориха. Тя поклати глава и стъкленият поглед напусна хубавите й теменужени очи.

— Добре съм. — Тя помръдна ръце, после крака. — Господи! Главата ми!

— Успокойте се. — Огледах се. Джипът закова на място. На волана седеше едър мъж с неспокоен поглед. — Ще ви закарам в болницата. — Вдигнах я на ръце и тя леко изстена. Занесох я до джипа и седнах до негъра, като я държах на коленете си. — Карай към болницата — наредих му. — Не бързай… бъди внимателен.

Негърът зяпна жената, натисна съединителя и подкара бавно по пистата. Отне ни десет минути, за да стигнем до болницата на летището. Явно някой се бе обадил по телефона, защото, когато джипът спря, двама лекари, няколко сестри и един мъж с посивяла коса и бяло сако го наобиколиха.

Имаше носилка и всичко стана много бързо. Взеха я от скута ми, сложиха я на носилката и я внесоха в болницата буквално за секунди.

Седях там и се чудех дали, като я бях преместил, не бях й причинил някакви увреждания и тази мисъл ме накара да се изпотя.

Един джип пристигна, ръмжейки, и от него изскочи О’Брайън. Казах му какво се бе случило.

— По дяволите! — Той избърса потното си лице. — За какво й е трябвало да идва? Винаги си пъха носа там, където не й е мястото! Мога да си загубя работата, когато Есекс разбере какво е станало!

Промъкнах се покрай него и влязох в болничната прохлада, поддържана от климатичната инсталация. На рецепцията седеше някаква сестра.

— Как е тя? — попитах.

— Д-р Уинтърс я преглежда в момента. — Погледна ме така, сякаш бях скитник, който проси пари.

Поколебах се, после зърнах един от лекарите, които я бяха внесли, да се задава и приближих към него.

— Как е тя? Зле ли направих, като я преместих?

— Дяволски добре сте направили — рече той и се усмихна. — Няма нищо счупено, но има мозъчно сътресение. Пита за коня си.

— О’кей. Предайте й да не се безпокои за него. Ще се погрижа за коня.

Докато вървях към изхода, чух лекарят да казва на сестрата:

— Свържи се с мистър Есекс и го уведоми!

Излязох под горещото слънце, качих се в джипа и се насочих в посоката, в която бе избягал конят. О’Брайън беше изчезнал. Отне ми два часа, които ми се сториха дяволски дълги, за да хвана коня. Той беше в една горичка в далечния край на летището и си беше жив късмет, че го забелязах. Страхът му бе минал и не се оказа особено трудно да го завържа за джипа и да подкарам бавно обратно, следван от него.

Конярят на мисис Есекс се появи неизвестно откъде, когато спрях пред болницата, усмихна ми се и се погрижи за коня.

Влязох в сградата и отидох до рецепцията.

Сестрата ме погледна и вдигна вежди.

— Да?

— Ще се погрижите ли да предадете на мисис Есекс, че съм намерил коня й и че той е здрав и невредим — рекох. — Тази новина може да й се отрази добре.

Тя наклони глава.

— А вие сте…?

— Джек Крейн. Мисис Есекс ме познава.

В очите й внезапно се появи съмнение. Изведнъж през глупавата й, снобска глава мина мисълта, че въпреки потните си, мръсни ръце може и да съм важна личност в царството на Есекс.

— Веднага ще съобщя на д-р Уинтърс, мистър Крейн. Благодаря, че ни уведомихте.

Погледнах я продължително и твърдо, после кимнах, върнах се при джипа и подкарах към работната площадка.

Когато слизах от джипа, чух нов взрив. Поне О’Брайън не беше спрял да работи. На него не му пукаше за мисис Лейн Есекс, но с мен не беше така.

Спомнях си допира на тялото й, докато я държах в ръце. Спомнях си онези теменужени очи и докосването на венецианскочервената й коса до лицето ми, когато я вдигах.

Отидох до разваления булдозер и отново се заех с него, като междувременно продължавах да мисля за нея. Все още бях зает с тези мисли, когато изсвириха края на работния ден.

* * *

Върнах се в бунгалото си и взех така необходимия ми душ. Докато си обувах панталона, на вратата се почука. Мислейки, че е Тим, викнах „Влизай“ и се пресегнах за ризата си.

Вратата се отвори и вътре се вмъкна Пам Озбърн. Тя бързо затвори и видях, че лицето й е бледо, а очите — сърдити.

— Какво искаш? — Не ми трябваше тук. — Изчезвай, бейби. — Загащих ризата си. — Сгреших с теб.

По изражението на лицето й виждах, че не е чула какво й казах.

— Защо трябва да се държиш като малоумен? — запита тя. — Сега си в центъра на вниманието, а точно това Бърни не иска.

Отидох до масата и седнах.

— Какви ги дрънкаш?

— Цялото летище говори за това, че си закарал онази кучка до болницата и после си й намерил дяволския кон.

— И какво толкова лошо е станало?

— Всички питат кой е Джек Крейн. Не разбираш ли, че всеки един от тия типове тук би дал дясната си ръка само и само да бе направил онова, което ти си направил?

— А ти, по дяволите, какво очакваше да направя? Да я оставя да лежи там ли?

— Става дума за коня! — Тя сви юмруци и отново ги отпусна. — Тази кучка държи повече на този кон, отколкото на себе си, на съпруга си и дори на парите! Не можеше ли да помислиш за това, вместо да губиш часове в търсене на дяволското животно, когато всеки друг би могъл да го намери.

— Че аз откъде да знам?

— И още нещо… Защо започна да работиш с О’Брайън? Бърни не ти ли каза да го наблюдаваш и да стоиш настрана? Не ти ли каза да не се забъркваш с работниците му? Защо ти трябваше да ходиш там и да се занимаваш с машините! Когато Бърни разбере, много ще се ядоса!

Започнах да се вбесявам.

— О, я млъкни! — рекох. — Няма да ти позволя да ми говориш по този начин! Ще разговарям с Бърни. Сега се разкарай оттук, по дяволите!

— Дойдох да те предупредя, глупак такъв! Скоро ще пристигнат да те разпитват от управата. Слуховете тук се разнасят наистина бързо. Подготви си историята, която ще им кажеш. Онова копеле Уес Джексън ще се нахвърли върху теб. Той е управителят на Есекс. Внимавай с него! Толкова е умен, че му ставаш ясен само като те погледне. Ще иска да научи всичко за теб. Какво правиш тук. Кой си. Защо Бърни не те е зачислил на заплата. Приготви си историята или с нас е свършено. Разбра ли?

— Не. — Погледнах я. — Не разбирам и всичко това не ми харесва. Ако…

Звукът от спираща пред къщата ми кола накара и двама ни да се извърнем бързо към прозореца.

— Той е тук… Уес Джексън! — Лицето на Пам беше по-бяло от току-що навалял сняг. — Не бива да ме намери тук. — Огледа се ужасено, после се втурна към банята и затвори вратата.

Така че останах сам в стаята.

[1] Прочута марка френско бяло вино. ↑

Глава трета

Уес Джексън застана на прага на бунгалото ми като умален вариант на Кинг Конг, но не много умален. Беше висок около 6 фута и 5 инча, имаше масивно телосложение и беше на около тридесет и две или тридесет и три години. Главата му беше с формата на ряпа и стоеше върху раменете без дори намек за врат. Малките му нос, уста и очи се бореха за правото си на съществуване в море от розово-бяла тлъстина. Лъскавата му черна коса беше късо подстригана. Носеше тежки очила с черни рамки от кост, които малко увеличаваха морскозелените му очи. Беше безупречно облечен със син блейзер с някаква странна емблема на джоба, бял ленен панталон и вратовръзка, закрепена за бялата му риза със златна игла.

— Мистър Крейн?

Миниатюрната уста се раздвижи и оформи усмивка, а морскозелените му очи, които приличаха на върховете на шишове за лед, потопени в зелена боя, ме огледаха.

Веднага разбрах, че този човек бе чистокръвно копеле и че трябва да внимавам с него.

— Точно така — отвърнах и зачаках.

Той премести туловището си през прага и затвори вратата.

— Аз съм Уесли Джексън. Грижа се за делата на мистър Есекс.

Едва не му казах, че за него това сигурно е много добре, но вместо това рекох:

— Така ли?

— Точно така, мистър Крейн. Мисис Есекс ме помоли да дойда и да ви благодаря, че сте намерили коня й.

— Как е тя?

Той влезе по-навътре в стаята и бавно се настани в едно от креслата, което проскърца под тежестта му.

— Паднала е доста зле, но вие го знаете. — Той поклати подобната си на ряпа глава и на дебелото му лице се изписа мъка. — Е, можеше да бъде и по-зле. Има леко мозъчно сътресение, но нищо сериозно.

— Чудесно. Когато я видях да пада, си помислих, че си е счупила гръбнака.

Той трепна.

— За щастие не е така.

После кръстоса масивните си крака и като видях, че се настанява удобно, седнах на един стол срещу него.

— Много добре сте направили, като сте отишли да потърсите коня й, мистър Крейн — продължи той. — Изглежда, никой не се е сетил за това. Конят е много важен за нея.

Оставих тази забележка без коментар и зачаках.

— Мисис Есекс ви е много благодарна.

Отминах с мълчание и това.

Той разгледа добре направения маникюр на ноктите си, след това внезапно ми хвърли твърд поглед.

— Тук ли работите, мистър Крейн?

Започна се, помислих си. Този дебелак не си губи времето.

— Може да се каже.

Кимна.

— Да. — Последва пауза. — Няма ви във ведомостта ни, мистър Крейн, и все пак вие ми казвате, че работите за нас.

Запазих лицето си безизразно.

— Не съм казал това, мистър Джексън. Аз работя за полковник Олсън.

Докато ме гледаше втренчено, той захапа нокътя на палеца си.

— Полковник Олсън ви е наел?

— Може би ще е по-добре да ви обясня. — Погледнах го с искрения си поглед и с лека, извинителна усмивка. Това като че ли не му направи никакво впечатление, но така или иначе аз не можех да си представя нещо, което би могло да го впечатли. — Ние с полковник Олсън служехме заедно в Сайгон. Той летеше на бомбардировач, а аз се грижех за самолета. — Говорех съвсем спокойно. — Чух, че работи за мистър Есекс и тъй като си търсех работа, а с него се разбирахме добре, му писах да го питам дали не може да ми намери нещо тук. Той ми отговори, че в момента няма, но ако съм свободен, бих могъл да дойда и да помагам за строежа на пистата. Каза ми, че може да ми осигури храна и квартира, но че няма да ми се плаща. Бих могъл да погледна на това и като на ваканция. Каза ми още, че по-нататък би могъл да говори с отговарящия за работния състав и може да се намери някое свободно място. Беше ми омръзнало да стоя вкъщи. Имах възнаграждението си от армията и исках да видя Перъдайс Сити, както и полковник Олсън… Той е чудесен човек, мистър Джексън, но вие сам го знаете… Така че… ето ме тук.

Той кимна няколко пъти с подобната си на ряпа глава и малките чу очички се притвориха.

— Страхувам се, че полковник Олсън е сгрешил. Не му е влизало в работата да ви вика тук: изобщо не му е влизало в работата.

Не отговорих нищо.

— Това е съвсем нередно. — Той се намръщи. — Може би не го съзнавате. Всички, които работят за нас, са застраховани. Я си представете, че с вас стане злополука на пистата? Ще ни съдите за много пари и ние няма да имаме с какво да си покрием загубите.

— Така ли? — Погледнах го смирено. — Сигурен съм, че полковник Олсън изобщо не се е сетил за това, нито пък аз.

На него, изглежда, смирената ми физиономия му хареса повече, отколкото искрената преди малко, така че тесните му малки устни се разтеглиха в нещо, което, предполагам, той смяташе за усмивка.

— Разбирам. Полковник Олсън е добър пилот, но не е човек на бизнеса. С какво точно се занимавате на пистата?

— Подчинен съм на О’Брайън. Грижа се за булдозерите. Хората му не разбират от машини.

Усмивката му изчезна.

— Но това не е ли работа на О’Брайън?

— Той се грижи за взривяването. Полковник Олсън си мислеше, че ще се спести време, ако аз се заема с булдозерите. Разбрах, че пистата трябва да стане готова много бързо.

— Напълно си давам сметка, че е необходимо да се завърши пистата. — Стоманените нотки в гласа му ме предупредиха, че говоря прекалено много.

— Сигурен съм, мистър Джексън. Само се опитвах да обясня.

— Трябва да оправим тази работа. Моля ви, отбийте се в „Личен състав“ и там ще подпишат с вас договор, както с останалите работници. Ще ви се плаща определената от профсъюза надница и ще ви застраховат.

— Благодаря за предложението, но няма да го направя. Виждате ли, мистър Джексън, аз съм във ваканция. Не търся подобен тип работа. Обичам да се занимавам с машини, но не за дълго. Просто помагах на полковника и се забавлявах.

Това го шашна. Той застина и се втренчи в мен.

— Искате да кажете, че не желаете да работите за нас?

— Не и като ръководител на бригада. Аз съм напълно квалифициран авиоинженер.

Веждите му почти се скриха в черната му коса.

— Напълно квалифициран авиоинженер?

— Точно така. Преди Виетнам работех в „Локхийд“.

Той отново загриза нокътя на палеца си.

— Разбирам. — Направи пауза и после продължи: — Мисис Есекс е доволна от вас, Крейн. Може би ще успеем да ви намерим работа по специалността. Това би ли ви интересувало?

Забелязах, че бе пропуснал да каже „мистър“.

Изведнъж ми хрумна, че не би си губил времето с мен, освен ако не му се налагаше. Мисис Есекс е доволна от вас. Това беше ключът. Този дебелак беше изпратен от нея, за да направи нещо за мен като отплата, че бях намерил коня й. Беше само предположение, но усещах, че съм на прав път.

— Зависи от работата и от заплатата.

Той отново кръстоса краката си. По киселото му изражение разбрах, че ме мразеше така, както змията мрази мангустата.

— Можете ли да обслужвате „Кондор XJ7“?

— Аз съм добре квалифициран авиоинженер — отвърнах. — Това означава, че мога да се справя с всяка хвърчаща машина, при условие че имам добри помощници.

— Разбирам.

Бях всял смут у него. Разбрах го по това, как отново разкръстоса и кръстоса краката си и загриза нокътя на палеца си.

— Е…

Последва дълга пауза, после той стана на крака.

— Трябва да видя какво мога да направя. Нали искате да работите при нас?

— Както казах, ще зависи от заплащането и от работата.

Той ми хвърли един поглед.

— Колко ви плащаха в „Локхийд“?

— Двадесет, но това беше преди четири години.

Кимна. Бях сигурен, че ще се свърже с „Локхийд“ и ще провери, но това не ме безпокоеше. Преди четири години бях всеобщ любимец в „Локхийд“ и знаех, че ще ме подкрепят.

— Направете ми услугата да стоите настрана от пистата — рече той, тръгвайки към вратата. — Моля, чувствайте се като у дома си. Ще съобщя на шефа на персонала, че можете да ползвате всичките ни удобства. Трябва да говоря с мистър Есекс.

— Не бих искал да стоя тук дълго, без да правя нищо, мистър Джексън.

Той отново ме погледна, сякаш бях влечуго под стъклен похлупак.

— Ще имате кола на разположение. Защо не се позабавлявате в града? — Виждах, че всичко това му беше крайно неприятно. — Отидете в „Личен състав“. Мистър Маклин ще ви даде пари. — Устните му се свиха, сякаш беше захапал дюля. — Такова е желанието на мисис Есекс.

Запазих каменната си маска.

— Много мило от нейна страна.

Той тържествено напусна бунгалото и се качи в едно бентли купе, карано от негър, облечен в зелената униформа на служителите на Есекс, след което изчезна от погледа ми.

Пам излезе от банята. Стоеше и ме гледаше с широко отворени очи.

— Никога не бих повярвала! — рече тя задъхано. — Не знам какво ще каже Бърни.

Запалих цигара замислено.

— Джек! Бърни ще побеснее.

Погледнах я. Сега ми се струваше досадна.

— Изчезвай, бейби. Трябва да помисля.

— Слушай!… — започна тя. Очите й хвърляха гневни мълнии.

— Нали чу какво ти казах. Измитай се. Трябва да помисля.

— Бърни направи грешка — рече тя с треперещ глас. Лицето й беше пребледняло. — Направи му услуга. Изчезвай оттук! Ще намерим някой друг! Ако наистина си приятел на Бърни, бързо се махай оттук!

Погледнах я.

— Няма да намерите друг — отсякох, — така че изчезвай и престани да дрънкаш. Аз съм тук и сега ще зависи от Бърни. Не те карам да ми обясниш за какво става дума, но както ти казах и преди, дотук цялата работа вони. Започвам да си мисля, че Бърни не е такъв, за какъвто го мислех. Може би има нужда от помощ. — После с по-рязък глас й викнах: — Пръждосвай се!

Тя излезе, като тресна вратата зад гърба си.

Помислих си за онова сочно тяло, за венецианско червената коса и големите теменужени очи — най-вълнуващата жена в света според мен.

* * *

Отидох да се видя с мистър Маклин, шефа на личен състав, и го хванах тъкмо когато се готвеше да си тръгва. Часът беше 19:00 и макар че бързо ме огледа от горе до долу със същия леден поглед като на Уес Джексън, когато се ръкувахме, усмивката му изглеждаше доста искрена.

— О, да, мистър Крейн — рече той. — Мистър Джексън ми даде инструкции относно вас. — Той леко снижи гласа си, когато спомена името на Джексън, и аз дори се учудих как така не падна на колене. — Имам за вас един плик в знак на благодарност от страна на „Есекс Ентърпрайзис“. — Отиде до бюрото си, порови из него и се върна с голям бял плик. — Ако искате кола, моля отидете в транспортния ни отдел — той работи двадесет и четири часа в денонощието — и можете да вземете, каквато ви хареса.

Прибрах плика, благодарих му, казах, че бих искал да получа кола и, придружен от него, тръгнах към вратата на офиса му. Той ми посочи транспортния отдел, който беше на около стотина ярда от мястото, където стояхме, после си стиснахме ръцете и аз го оставих.

Хората от транспортното също бяха предупредени. Попитаха ме каква кола искам. Отвърнах, че няма значение, стига да е малка. Дадоха ми една „Алфа ромео 2 000“, което ме задоволяваше, и подкарах към къщичката си.

В плика имаше пет стодоларови банкноти, пропуски за три киносалона, за казиното, за четири ресторанта, два клуба и три нощни бара. На всеки пропуск пишеше: „Есекс Ентърпрайзис. Важи за двама“.

Заварих О’Брайън да се настанява пред телевизора. Не ми се наложи да го убеждавам дълго да излезе с мен вечерта.

Прекарахме страхотна нощ, като се веселихме до насита, което ми струваше само бакшиши.

Когато около 2:00 ч. се връщахме леко пияни към летището, О’Брайън каза:

— Отсега нататък ще държа под око коня на мисис Есекс. Човече! Не се ли справи страхотно!

— Това е природна дарба — отвърнах и го измъкнах от колата. После се прибрах в къщичката си, съблякох се и се мушнах в леглото.

Преди да загася лампата, пак се поразмислих. Това няма да продължава дълго, рекох си. Мисис Есекс няма да се грижи да живея в лукс повече от седмица, ако можеше да става дума дори за толкова. В този момент бях галеник на една много богата жена. Първо щях да чуя предложението на Олсън. После щях да реша дали да играя с него, или да се опитам да превърна прищявката на тази много богата жена в нещо далеч по-съществено.

Казах си, че съм достатъчно пиян, за да си позволя да помечтая. Отново мислено си я представих: червената коса, теменужените очи, усещането за тялото й. Луната ли исках да стигна? Това вече беше отживяла приказка. Хората бяха стъпили на Луната. Защо не и аз?

* * *

Събуди ме шумът от приземяващ се самолет. Погледнах сънено будилника, който показваше 10:15. Изтърколих се от леглото тъкмо навреме, за да видя прахта, която приземилият се на пистата кондор вдигна. Това означаваше, че Лейн Есекс и Бърни се завръщат.

Към мястото, където се приземи самолетът, вече отиваха бентлито на Джексън и три джипа. Реших, че ще мине доста време, преди Олсън да стигне до мен, така че взех душ, обръснах се, облякох една блуза и панталон и се обадих в румсървиса. Въпреки че бях пил много предишната нощ, бях гладен.

Поръчах си вафли, яйца върху печена на грил шунка и кафе.

Човекът, който взе поръчката ми, се държеше така, сякаш му правех голяма услуга.

— Само десет минути, мистър Крейн — каза той, — и нито секунда повече.

Благодарих му, понаплесках лицето си с афтършейв и седнах в креслото да чакам. Харесваше ми да се отнасят с мен като с важна личност, но не си правех илюзии, че това ще продължава дълго.

Закуската пристигна след осем минути… Засякох ги.

След като се нахраних, прочетох вестника, който беше пристигнал с пощата. От време на време чувах тътнежи, което ми говореше, че О’Брайън продължава да взривява.

По пладне ми писна да чакам. Олсън сигурно беше зает, така че реших да отида в града и да използвам една от кредитните карти. Когато тръгнах към вратата, телефонът иззвъня.

Грабнах слушалката.

— Мистър Крейн? — Беше женски глас, много студен и рязък.

— Може би. Защо?

Последва пауза. Можех да си представя как се беше променило изражението й.

— Мистър Джексън иска да ви види. Колата е на път към вас… до двадесет минути ще дойде.

Действайки според онова, което ми подсказваше интуицията, рекох:

— След двадесет минути ще бъда в града. Предайте го на мистър Джексън. — И затворих.

Докато палех цигара, телефонът отново иззвъня.

— Мистър Крейн? — Сега в гласа й звучеше тревога.

— Аз съм. За малко да ме изпуснете. Какво има?

— Бихте ли почакали, докато колата пристигне? Мистър Джексън иска да говори с вас.

— Това е по-добър подход, бейби — отвърнах, — но случайно не съм в настроение да говоря с мистър Джексън точно сега… Прекалено рано е още. — И затворих.

Зачаках, като пушех, гледах към тавана и се чудех дали играя картите си правилно, а същевременно размишлявах и над фразата: „Мисис Есекс е доволна от вас.“ Секунда по-късно телефонът отново иззвъня.

— Да?

— Мистър Крейн, моля ви да бъдете отзивчив. — Гласът й звучеше отчаяно. — Всъщност мисис Есекс иска да се срещне с вас.

— И защо не ми го казахте по-рано?

— Мисис Есекс е тази, която ви търси. Бихте ли изчакали, ако обичате? Колата е на път.

— Ще почакам. — Направих пауза и после додадох: — И виж какво, миличка, следващия път, като ми се обадиш, забрави за високомерния тон. Не ми е по вкуса. — И затворих.

Десет минути по-късно бентлито на Джексън спря пред бунгалото ми. Чернокожият шофьор ми отвори задната врата, покланяйки се, усмихнат. Качих се и колата се понесе с голяма скорост.

Двамата пазачи на входа на летището ме поздравиха. Бентлито подкара покрай брега, после през града и към хълмовете. Докато се возех, се облегнах назад върху английската кожена тапицерия и се замислих за нея.

О’кей… един блян, но понякога животът трябваше да се крепи на блянове… Иначе как можеше човек да оцелее в този жесток и луд свят?

Пристигнахме пред вратата на имението на Есекс. Двама пазачи в бутилковозелени униформи отвориха портата, ние влязохме и карахме половин миля по алея, оградена с дървета, поляни, цъфнали храсти и лехи с рози.

Бентлито спря пред входната врата на къщата: изящно и скъпо нещо от ковано желязо и стъкло. Пред нея стоеше и чакаше дебел иконом с вид на англичанин. Усмихна ми се с покровителствена усмивка, каквато само англичанин може да постигне.

— Минете оттук моля, мистър Крейн.

Последвах дебелия му гръб по широк коридор, чиито стени бяха осеяни с модернистични картини, които сигурно бяха оригинали.

Накрая минахме през двойна стъклена врата и се озовахме в широк вътрешен двор, покрит с ултравиолетов стъклен покрив, който беше защита за слабите и уморените, както и за орхидеите и сандъчетата с бегонии в най-различни цветове. В центъра на този разкош голям фонтан весело бликаше в още по-голям басейн, в който плуваха тропически рибки така, сякаш правеха някому услуга.

И сред цялата тази пищност я съзрях.

Тя лежеше на едно от онези неща на колела с облегалка за главата и жълти възглавнички. Уес Джексън се беше настанил малко встрани от нея и смучеше питие, което ми заприлича на сухо мартини.

Когато влязох в двора, Джексън надигна дебелото си тяло и се изправи.

— Елате, мистър Крейн — каза той и усмивката му беше като капка лимонов сок върху жива стрида. Забелязах, че обръщението „мистър“ отново се беше появило. Обърна се към нея. — Вие вече сте се срещали, мисис Есекс. Няма защо да ви запознавам.

Тя вдигна поглед към мен и ми подаде ръка. Пристъпих напред, стиснах сухата й и гореща длан и после я пуснах.

— По-добре ли се чувствате? — попитах.

— Благодаря, не съм много зле. — Теменужените очи ме оглеждаха. Казах си, че в света не може да има по-очарователна, по-сексапилна и по-страхотна жена от нея. — Падането беше доста лошо, нали? — Тя се усмихна и ми махна към един стол близо до мястото, където лежеше. — Седнете, мистър Крейн.

Когато седнах, сякаш от нищото се появи японец в бяла униформа.

— Какво ще пиете, мистър Крейн? — попита Джексън.

— Кока-кола с горчиви подправки.

Този отговор стъписа и него, и японеца. И двамата ме зяпнаха. Бях го репетирал в бентлито. Мисис Есекс се изсмя.

— Никога не съм чувала за такова питие.

— По това време на деня е точно като за мен. Пия по-силни неща чак след залез.

Последва пауза и японецът се отдалечи.

Джексън тръгна към стола си, но спря рязко, когато мисис Есекс му махна с пръст.

— Добре, Джексън — рече тя, — сигурна съм, че имаш много работа.

— Така е, мисис Есекс.

Той бързо и тихо се отдалечи, без дори да ме погледне.

— Не обичам дебели мъже — добави, — а вие?

— Има мършав и изгладнял поглед — отвърнах. — Аз бих предпочел дебелия човек пред някой много слаб.

Тя кимна.

— Значи четете Шекспир?

— Прекарах три години на едно летище на десет мили от Сайгон. Човекът, който бе живял в моята колибка преди мен и който бе убит от шрапнел, ми беше оставил пиесите на Шекспир и албум с порнографски снимки. Прекарвах свободното си време, като разглеждах снимките и четях пиесите.

— Кое предпочитахте?

— След известно време загубих интерес към снимките, но старият бард продължи да ме вълнува.

Японецът се върна с чаша кока-кола и я сложи на масата до мен, сякаш поставяше бомба. Дръпна се назад и зачака.

— Така ли я обичате? — попита тя.

— Добре е. — Не я опитах. — Беше шега.

Тя махна на японеца и той изчезна. Това нейно махване с пръст ме впечатли. Зачудих се дали ще дойде момент, когато ще махва с пръст и на мен.

— Шега?

— Просто се опитвах да запазя равновесието си — рекох. — Не съм свикнал с такъв разкош… поне хвърлих в смут Джексън.

Тя ме изгледа втренчено и после се изсмя.

— Това ми харесва, наистина ми харесва.

Извадих смачкания си пакет цигари.

— Можете ли да пушите от тези или вашите са със златно покритие?

— Не пуша. — Последва пауза, после тя каза: — Мисля, че сте приятен човек, мистър Крейн.

Запалих цигара.

— Радвам се. И като ще си разменяме комплименти. Мога ли да ви доверя, че според мен вие сте най-възхитителната жена, която някога съм виждал.

Погледнахме се и тя вдигна едната си вежда.

— Благодаря. — Още една пауза. — Благодаря ви също, че намерихте Борджия. Нито един от тези глупаци на летището не се сети да го потърси. Не вярвам, че не сте яздили кон. Само ездач би могъл да се справи с Борджия така, както направихте вие.

— Това също беше шега. — Усмихнах й се. — Такъв съм си, мисис Есекс… шегаджия. В Сайгон прекарвах повечето време на кон, когато не се занимавах с хвърчащите машини.

— И, разбира се, когато не четяхте Шекспир или не разглеждахте порноснимките.

— Точно така.

— Бихте ли искали да работите за нас? — Тя изстреля въпроса съвсем неочаквано, но аз се бях приготвил и имах отговор.

— Бихте ли уточнили думата „нас“?

Тя се намръщи.

— „Есекс Ентърпрайзис“, разбира се!

— Това навярно означава да работя за мистър Джексън? — Погледнах я и след това продължих: — За миг си помислих, че ми предлагате да работя за вас.

Това я обърка точно както се бях надявал. Опита се да продължи да ме гледа в очите, но погледът й се отмести.

— Попитах Джексън дали няма свободно някое интересно място, което бихме могли да ви предложим. — Тя продължаваше да гледа настрани. — Както изглежда, той смята, че ще е трудно, но той винаги създава затруднения.

— Мога да си представя. — Забелязах, че отново се бе овладяла и й се усмихнах. — Оценявам всичко това, мисис Есекс, особено, че ме поканихте. В края на краищата аз само намерих коня ви, но ако можете да ми намерите работа тук… — Реших да го кажа: — Бих искал да поговоря с полковник Олсън. Ако трябва да съм честен, не си представям работата за Джексън като особено забавна, а аз обичам да ми е забавно. — Станах. — Благодаря ви за гостоприемството. — Сега я гледах отгоре. — Ако в момента махнете с пръст, и аз ще изчезна, както изчезнаха те.

Тя вдигна поглед към мен и изведнъж в очите й се появи онова изражение, което се появява в очите на всички жени, когато желаят някой мъж. Познавал съм много жени през живота си и не бих могъл да сбъркам този поглед. Почти не можех да повярвам, но той се появи и после изчезна: така, както зелената светлина на светофара се сменя с червена.

— Довиждане, мистър Крейн.

— До скоро. — Направих пауза и погледнах право в тези теменужени очи. — Наясно съм, че това няма да ми донесе нищо, но искам да знаете, че точно в този момент гледам най-красивата жена в света.

Това беше финалната ми реплика.

* * *

Нямаше и следа от Бърни, когато бентлито ме остави пред бунгалото. Влязох вътре, като се чудех дали ще намеря бележка, но не намерих.

Минаваше 13:00 ч. и бях гладен. Позвъних в румсървиса и помолих да ми изпратят нещо за ядене.

— Специалитетът е превъзходен, мистър Крейн: агнешко с всичките подправки. Да ви пратя ли от него?

Казах, че ще е добре, и затворих.

По обратния път към летището си бях мислил за мисис Есекс. Възможно ли беше да съм сгрешил за изражението, което се бе появило в очите й? Не смятах, но изглеждаше невероятно жена с нейното положение да пожелае човек като мен. Е, добре, но дори да приемех за факт, че ме желаеше, това не означаваше нищо. Жена като нея не би поела никакви рискове, когато е омъжена за някого като Лейн Есекс. Тя имаше право да си мисли, каквото си иска, но осъществяването на тези мисли беше нещо съвсем различно. И все пак аз самият я желаех. Бих дал две години от живота си, за да прекарам една нощ с нея: знаех, че това ще е преживяване, което никога няма да забравя.

След малко пристигна яденето и аз се нахраних. Вече беше 14:23 ч. Докато си палех цигара, телефонът иззвъня.

— Здрасти, Джек! — Беше Олсън.

— Здрасти!

— Имаш ли кола?

— Да.

— Мислиш ли, че ще можеш да намериш пътя до кафе-бара?

— Не е проблем.

— Какво ще кажеш да се срещнем там след половин час?

— О’кей. Той затвори.

Е, помислих си, като смачках цигарата и се изправих, сега щях да разбера за какво ставаше дума. Докато излизах от бунгалото и се качвах в алфа ромеото, се чу отдалечен тътен. О’Брайън все още взривяваше.

Отне ми двадесет минути, за да стигна до кафе-бара. Белият ягуар беше паркиран под сянката на дърветата. Паркирах алфа ромеото до него и се изкачих по скърцащите стъпала на верандата.

Олсън седеше и отпиваше от чаша кафе. Махна ми и аз се присъединих към него. Момичето излезе и ми се усмихна.

— Кафе.

— Е, Джек, както изглежда, добре се забавляваш — подхвана Олсън, когато момичето се отдалечи. — Също така ми се струва, че си забравил армията по-бързо, отколкото си представях.

Момичето се върна с кафето и отново се отдалечи.

— Какво ще рече това?

— Забравил си какво означава да се подчиняваш на заповеди — Гласът му прозвуча рязко и това ме подразни.

— Ти самият каза, че вече не сме в армията. Виж какво, Бърни, нямам намерение да се извинявам. Ти ме докара тук заради някаква измислена работа. Не ми се довери. Така че аз играх, както се нареждаха картите. Ако не ти харесва как съм играл, една дума от твоя страна и аз ще се махна оттук.

Опита се да ме погледне право в очите, но не успя и отмести поглед. Виждах, че се поти.

— Е, може би нищо фатално не се е случило, но исках да не ставаш център на вниманието. От онова, което чувам, си в добри отношения с мисис Есекс. — Той разбърка кафето си, без да ме погледне. — Може би това е хубаво. Чух, че си бил в къщата й тази сутрин.

— Агентите ти работят добре.

Той се усмихна пресилено.

— Внимавай да не се препънеш, Джек. Тази операция е твърде важна. Разчитам на теб. Имам нужда от помощта ти.

— Виж, Бърни, дотук не направи нещата, както трябва. Защо, по дяволите, не ми каза веднага какво си намислил, вместо да ми пробутваш тия лайна за строежа на пистата? Ако го беше направил, нямаше да стане тази грешка.

— Не можех. Кендрик настояваше да те види, преди да се присъединиш към нас. Той си е такъв… и на майка си не би повярвал. После трябваше да отведа шефа до Ню Йорк: това беше неочаквано.

— Кендрик? Онзи дебел педал? Каква е неговата роля?

— Той финансира операцията.

Запалих цигара.

— О’кей, Бърни, какво ще кажеш да изплюеш камъчето.

Той повъртя лъжичката в ръка, остави я, после пак я взе и потропа с нея по чашката.

— Добре. — Последва пауза, после продължи: — Помниш ли последната ми мисия в Сайгон? Помниш ли, че бомбардираха летището и колибата ти бе разрушена?

Зяпнах го.

— Какво общо има това с операцията?

— Много. Помниш ли, че ти казах да се пренесеш при мен? — Бърни остави лъжичката, бутна наполовина изпитото кафе настрани и после отново го придърпа към себе си. — Помниш ли, че аз спях на леглото, а ти — на дивана?

— Помня.

Настъпи дълга пауза, после Бърни рече тихо:

— Ти говореше в съня си, Джек. Трима възрастни служители в обменни бюра. Никога няма да забравя онази нощ, когато те слушах да мърмориш. После, когато ми се прииска да получа много пари и измислих този план, за да постигна целта си, осъзнах, че ми трябва човек от висока класа и се сетих за теб. — Той остави лъжичката и ме погледна право в очите. — Реших, че щом си могъл да убиеш трима старци за около 5000 долара, ще направиш много повече за четвърт милион. — Прокара ръка по изпотеното си лице и след това попита: — Прав ли съм?

Отпих от кафето.

— Зависи, Бърни. Четвърт милион е хубава сума, но в Сайгон не поемах кой знае какъв риск… Какъв ще е той тук?

— Не особено голям. Това е най-малкият проблем. Точно в този момент проблемът си ми ти. Мога да разбера онова, което направи там. Виетнамците не означаваха нищо за никого от нас. Да убиеш възрастен виетнамец във военна обстановка е нещо, което мога да приема, но това тук… Ако се провалим, можеш да влезеш на топло за доста дълго, както и аз. Дотук не виждам начин да се провалим. Мислил съм дълго и предполагам, че имаме 95 процента шанс да ни се размине.

— Мога да се съглася с пет процента риск — рекох.

— Да. — Той взе лъжицата и отново започна да я върти в ръцете си. — Онова, което искам да знам, Джек, е как се отнасяш към това предложение.

— Какво ще кажеш да ми разясниш за какво става дума. После ще ти отговоря.

Той поклати глава.

— Не мога да го направя, освен ако не ми потвърдиш, че се включваш. Ако ти разкрия какъв е планът и ти се откажеш… Какво ще стане с нас? Погледнах го втренчено.

— Това ми говори, че не ми вярваш, че ще си държа устата затворена.

Той погледна настрани.

— Не съм сам. Или четвърт милионът те убеждава да се включиш в играта, без да ти откривам за какво става дума, или край.

— Не ми говореше така в Сайгон. Няма да се хвърля в нищо слепешком. Или ми вярваш, или не. Това е последната ми дума.

Гледахме се известно време, после той изведнъж ми се усмихна и това ми се отрази добре. По същия начин ми се бе усмихвал всеки път преди да тръгне да бомбардира.

— Извинявай, Джек. О’кей… ето какво ще направим. Ако решиш да не се включваш, ще ти дам три хиляди долара и ти ще се прибереш вкъщи и ще забравиш… Става ли?

— Става.

— Вече година работя при Есекс. До гуша ми дойде и от него, и от жена му. В тая работа няма бъдеще. Службата при тях ме състари. Няма защо да ти го казвам, ти сам го знаеш. Пилоти има, колкото щеш. Есекс може да ме замени ей така. — Той щракна с пръсти. — И аз се замислих. — Загледа се през песъчливия път към плажа в далечината. — Сега стигаме до Пам. Когато започнах работа на летището, тя беше заместник-стюардеса. Може би ще ти е трудно да разбереш. Ние си допадаме. Тя обаче не може да направи нищо срещу свръхсексуалността си. Аз не мога да й помогна, но ние наистина означаваме нещо един за друг. Когато трябва да го направи, просто си затварям очите. — Той извади кърпата си и избърса изпотените си ръце. — Една вечер бяхме излезли и вечеряхме в „Леспадон“, където тя има кредит, и ме запозна с Клод Кендрик. Ти вече си се срещнал с него. Кендрик не само притежава доходна художествена галерия, но също така е и най-големият укривател на крадени вещи по крайбрежието. Занимава се с всичко, което може да бъде продадено, без значение какво. Докато пиехме кафето, започнах да говоря за новия самолет на Есекс. Той е голяма работа, Джек. Ще излезе около десет милиона долара. Той е…

— Ей! Чакай малко! — Погледнах го втренчено. — Десет милиона ли каза?

— Точно така.

— Не го вярвам. Можеш да купиш „Вайкаунт“ за два и половина. Десет! Сигурен ли си?

— Това е уникален самолет, Джек. Няма втори в света. Експертите на Есекс са работили върху него четири години. Есекс е хвърлил куп пари, за да стане, какъвто трябва. Това не е масова продукция. Като ролс-ройс е: нищо, освен най-хубавото. Сега няма да навлизам в подробности. Вероятно ще го видиш сам. Две седмици след срещата ми с Кендрик Пам ми съобщи, че той иска пак да се видим. Срещнахме се и той ми каза, че имал клиент, който щял да купи самолета, ако го откарам до Юкатан. Моят дял щял да бъде един милион. Рекох му, че е луд. Той ми отвърна, че работата не е спешна и че иска да си помисля. Така че започнах да мисля. Самолетът нямаше да е готов за изпитателни полети още три месеца. Колкото повече мислех, толкова повече се убеждавах, че може да бъде направено. — Той вдигна очи и ме погледна. — Ще имам нужда от подходящ екипаж. Вторият пилот е съгласен, имам и Пам, трябва ми механик — ти. Дотук как ти се струва?

Запалих цигара и се замислих.

— Това е идея. Може ли да поразсъждавам и да ти кажа лошите страни?

— Точно това искам.

— О’кей. Имаш самолет за десет милиона долара. Нека сега не се безпокоим за това, как ще бъде откраднат. Първо да погледнем финансовата страна. Ти получаваш милион, аз — четвърт. Пам получава нещо и вторият пилото — също.

— Точно така.

— Кендрик го продава за пет милиона. Това е половината цена. Той не поема никакви рискове и прибира три милиончета в джоба си. Мислиш ли, че е добро предложение?

Бърни се раздвижи неспокойно.

— Ти току-що рече, че четвърт милион е добра сума.

— Това не е отговор на въпроса ми.

— Не знам колко ще вземе Кендрик: може да е много по-малко от пет милиона.

Поклатих глава.

— Не. Аз го видях: той е истинска акула. Вероятно ще получи седем. Той те мами.

Олсън вдигна рамене. В очите му отново се появи онова отегчено, цинично изражение, което ме караше да му нямам доверие.

— Аз ще се задоволя с милион. С толкова пари, Джек, мога да стана въздушно такси в Мексико. Ти също можеш да се заемеш с това.

Допих хладкото си кафе.

— Какво ще речеш да поговорим с Кендрик. Можем да го притиснем. Ти можеш да получиш два, а аз — един. Това ще е по-добре, нали?

— Кендрик държи козовете, Джек. Той има клиент и аз не знам кой е. Ако нямаме клиент, все едно гоним вятъра. — Погледна ме. — И още нещо. Не мисля, че Кендрик може да бъде притиснат.

— Ами ако опитам? В края на краищата кой поема риска?

— Е, може би, но ще трябва да го обсъдя с Пам и Хари.

— Твоя втори пилот?

Той кимна.

— Разкажи ми за него.

— Хари Ърскин: той ми е втори пилот от девет месеца. Млад, на около двадесет и четири, добър пилот, не е много сговорчив, но иначе е свестен.

— По какви причини се е включил в операцията?

— Мисис Есекс го подмами, той се хвана и после тя го сложи на мястото му. Това е неин специалитет: да започне играта, да накара мъжа да си мисли, че ще отиде в леглото й, и после да му каже, че няма да стане. — Олсън ме погледна твърдо. — Не знам докъде е стигнала с тебе, Джек, но внимавай. Тя е истинска кучка. Сега Хари я мрази и затова се присъедини към нас.

Записах тази информация в мозъка си, докато отвръщах:

— Е, и как смяташ да откраднеш самолет, който струва десет милиона?

— Имаме време да обмислим подробностите. Самолетът ще бъде доставен на 1 ноември — след два месеца Хари и аз ще го вземем и ще го докараме тук. Самолетът ще трябва да бъде изпитан. Есекс пътува доста и често иска да лети през нощта. Няма да има проблем да направим нощно изпитание. Така че ти, Хари, Пам и аз ще излетим през нощта. Ще полетим над морето, после аз ще съобщя по радиостанцията, че самолетът гори. След това въздушният контрол напразно ще се опитва да чуе нещо. Ще им трябват няколко минути да вдигнат тревога. Дотогава ние вече ще летим към Юкатан, и то на височина, на която да не ни хване радарът. Клиентът на Кендрик има писта близо до Мерида, сред джунглата. Ще се приземим там. Детайлите все още трябва да се уточнят, но планът е такъв.

Замислих се върху чутото.

— Звучи добре — рекох накрая. — Версията ще е, че самолетът е паднал в морето и е изчезнал безследно?

— Точно така.

— И нямаш представа кой е клиентът?

— Не. Трябва да е важна особа, за да може да си построи писта.

— Така е.

— Значи… сме мъртъвци, след като радиото замлъкне?

— Точно така.

— Вземаме парите и се установяваме в Мексико?

Той кимна.

— Всеки от нас поема риск, ако се върне?

— Не можем да се върнем. Ако се върнем и някой от нас бъде забелязан, операцията отива по дяволите. Както каза… ние сме мъртъвци от момента, в който въздушният контрол ни изгуби.

— А ти приел ли си това, Бърни?

— Да. Това са много пари, а аз имам нужда от много пари. Искам да се чувствам сигурен. — Спомних си как онзи дебел педал със смешната оранжева перука говореше за сигурността. — С парите мога да започна да работя като въздушно такси. Вече съм го обмислил. Ако искаш да вложиш част от дяла си в това, можем да работим заедно. В Мексико много се търсят въздушни таксита. — Погледна ме. — Е, Джек, сега знаеш колкото мен за операцията. Какво смяташ? Включваш ли се или не?

— Харесва ми. — Изправих се. — Но искам да се срещна с Ърскин. Хайде да се съберем всички, а?

Бърни ме погледна неспокойно.

— Хари е особен. Може да не ти хареса.

— Какво означава това?

— Казвам ти: имам нужда от него като втори пилот. Той прави, каквото му наредя. Няма защо да се безпокоиш.

— Това е кражба, Бърни. Всички можем да отидем на топло за петнадесет годинки, ако се провалим. Трябва да бъдем отбор и аз няма да работя с някого, с когото не мога да се разбера.

Бърни се изправи.

— Ясно. Ще уредя среща.

— И Бърни… — Изгледах го внимателно. — Нека Кендрик също бъде на срещата.

— Няма нужда от Кендрик.

— Напротив, има. Това е отбор и Кендрик е част от него.

Той вдигна ръце в знак на отчаяние.

— Ще видя какво може да се уреди.

— Направи нещо повече, Бърни. Нека ти, Ърскин, Пам, Кендрик и аз седнем около масата и поговорим за всичко това.

— О’кей.

Излязохме заедно под слънчевата светлина и спряхме до колите си.

— Не се правя на важен, Бърни. — Мисля колкото за себе си, толкова и за теб.

Той ме потупа по ръката.

— Точно за това се спрях на теб. Не съм човекът, който бях, и имам нужда от помощта ти.

Видях го как тръгна с ягуара, после се качих в алфата.

Седях вътре няколко минути и мислих, след това подкарах към летището.

Глава четвърта

Бърни се обади около 19:00 ч., докато гледах един глупав сериал по телевизията. Съобщи ми, че срещата е определена за 21:00 ч., в кафе-бара.

— Ще те взема в 20:30 ч., Джек — рече той, — заедно с Пам и Хари.

— Кендрик ще дойде ли?

— Да.

— Чудесно.

След като бях говорил с него и вече знаех за какво става дума, доста бях помислил. Планът му изглеждаше добър, но имаше много детайли, които трябваше да се изгладят. Отвличането на самолет, който струваше десет милиона долара, можеше да ми навлече доста годинки в затвора, а това беше нещо, което никак не ми се нравеше. Операцията трябваше да бъде извършена така, че да няма провали, а ми се струваше, че Бърни не беше човек, който можеше да го уреди. Имаше в него нещо, което не ми харесваше. Пам не влизаше в сметката: тя беше свръхсексуална невротичка. Много зависеше какъв е Ърскин. Ако и на него му стискаше толкова, колкото и на Бърни, щях да изляза от играта. Исках да имам контрол над операцията. Колкото повече мислех за нея, толкова повече ми харесваше, но не и ако Бърни я ръководеше.

Около 20:00 ч. чух пред бунгалото ми да спира кола. Отидох до вратата. Един буик, шофиран от Бърни, тъкмо спираше. Той ми махна и аз се качих до него. На задната седалка седяха един мъж и Пам. Беше прекалено тъмно, за да мога да огледам Ърскин. Изглеждаше ми едър, но това беше единственото, което можех да видя.

Докато подкарваше колата, Бърни каза:

— Джек, това е Хари…

— Здрасти! — рекох и вдигнах ръка.

Ърскин не помръдна. След дълга пауза накрая отвърна: „Здрасти!“

Пътувахме мълчаливо и бързо от летището към кафе-бара. Когато пристигнахме и излязохме от колата, все още беше прекалено тъмно, за да мога да го видя. Беше по-едър, отколкото си го бях представил. С три инча над мен, а аз не съм джудже.

С Бърни вървяхме заедно. Пам и Ърскин ни следваха. Изкачихме стъпалата към верандата. Когато седнахме около масата, момичето се появи усмихнато.

— Какво ще поръчаме? — попита Бърни.

Сега заоглеждах Ърскин, а и той — мен. Приглушената светлина ми даваше възможност да видя сухо лице, малки очички, сплескан нос и тънки устни: як младок, борчески тип, с черна като смола, късо подстригана коса, който държеше главата си така, сякаш се готвеше да произнесе смъртна присъда. Беше облечен с памучна риза и можех да видя мускулите му — имаше телосложение на боксьор.

Пам каза, че тя ще пие уиски с лед. Аз си поръчах същото. Ърскин предпочете джин с портокалов сок. Бърни се спря на кока-кола.

Когато момичето се отдалечи, Бърни рече:

— Запознай се с Хари, Джек.

Кимнах на Ърскин, който се приведе напред и ме погледна втренчено.

— Е, и каква е причината за тази среща? — запита той агресивно. — Какво те яде?

— Почакай малко — намеси се остро Бърни. — Аз ще ти обясня. Джек не смята, че заплащането е много добро. Аз…

— Ти мълчи, Бърни — отряза го Ърскин. — Този човек е авиоинженер, нали?

Бърни го погледна неспокойно.

— Знаеш го много добре, Хари.

— Да. Значи не е толкова важен. Ние с теб трябва да управляваме самолета… нали? Тогава за какво роптае? Ще го ползваме, той ще си получи парите и ще си държи зурлата настрани от нашите работи… нали?

— Слушай, синко — рекох тихо, — не се прави на много важен. Вие с Пам сте новаци в такъв тип операции. Като се замисли човек, и Бърни не е толкова печен. Имате добра идея, но действате като аматьори. Имате самолет за десет милиона и го продавате за два. Това ми е достатъчно, за да разбера, че сте абсолютни аматьори.

Ърскин се стегна. Видях как големите му мускули изскочиха. Подозирах, че е готов да се нахвърли върху мен.

— Значи ти си професионалист… така ли?

— Като се сравня с вас тримата — отвърнах, леко избутвайки стола си назад, за да мога да стана, ако той предприемеше нещо. — Да… професионалист съм.

— Хари! — Гласът на Бърни беше умоляващ. — Аз имам доверие на Джек. Точно затова го извиках. Мисля, че трябва да го оставим да се оправи с Кендрик. Нека видим какво ще постигне.

— Не!

Това бе изречено от Пам.

Бърни я погледна.

— Какво има?

— Този човек е опасен. — Тя размаха ръце към мен. — Знам го. Може да ни докара беля.

Аз се изсмях.

— Вие вече сте си навлекли белята, бейби — заявих. — А аз мога да ви измъкна от нея. Е, добре, ако и тримата не искате, тогава нямам нищо против. Ще се махна, но като съдя по начина, по който действате, май ще ви изпращам картички в някой пандиз. Много ме бива да изпращам картички.

Кадилакът на Кендрик спря пред кафе-бара.

— Ето го и него — рекох, като бутнах стола си назад. Погледнах Бърни. — Или ще ме оставите да се оправям, или ме отпишете. Какво избирате?

Той не погледна другите двама.

— Действай.

Преди другите да могат да реагират, Кендрик се изкачи, пъхтейки и задъхвайки се, по стълбите.

— Скъпи мои! Какво ужасно място за среща! — Той се дотътри, клатушкайки се, до масата и Бърни стана да му придърпа един стол. — Наистина много, много ужасно! — Отпусна се тежко на стола. — Не ми предлагайте питие. Сигурен съм, че микробите пъплят из всички чаши. — Вдигна оранжевата си перука и се поклони на Пам. — Скъпа Пам… прекрасна, както винаги. — Нахлупи перуката отново на главата си. — За какво е цялата тази работа? Мислех си, че всичко е съвсем добре уредено.

— Джек иска да говори с теб — каза Бърни.

— Джек? — Малките очички на Кендрик се извъртяха към мен. — За какво става дума, скъпи? Не си ли доволен?

— Хайде да спрем с празните приказки, Кендрик — рекох. — Първо ще говорим за парите, а после за операцията.

Кендрик въздъхна театрално.

— Един момент, скъпи. От името на тези трима души ли говориш? Да разбирам ли, че Бърни вече не ръководи операцията?

— Не говори от мое име — отсече Ърскин.

— Нито пък от мое — подкрепи го Пам.

Погледнах към Бърни и станах.

— О’кей, тогава аз излизам от играта. Мнозинството е внушително.

— Почакай! — Бърни погледна към Кендрик. — Включих Джек в това, защото той е вещ в тези работи. Отсега нататък ще говори от мое име. Аз ръководя тази операция и ще става онова, което кажа.

Погледнах към Пам и после към Ърскин.

— Чухте го. Сега е време вие двамата да станете и да си вървите.

Нито единият от двамата не помръдна.

Седнах. Кендрик потърка края на носа си с дебелия си пръст.

— Е… каква е работата, Джек?

Сложих ръце на масата, подпрях се на тях и го погледнах право в очите.

— Ще крадем самолет за десет милиона долара — подхванах. — Това се нарича отвличане. Ние четиримата можем да получим доживотни присъди, ако се провалим, а можем да се провалим. Петимата сме заедно в тази игра — обърни внимание, петимата. Включвам и теб. Искаме да знаем колко ще плати клиентът ти.

Кендрик се усмихна.

— Значи се безпокоиш за парите, скъпи?

— Казах да престанеш с това. Колко ще получиш?

— То си е моя работа! — Гласът му изведнъж стана рязък. — Ние с Бърни се споразумяхме. Плащам два милиона… Бърни прие… Нали така, Бърни? — И той погледна Олсън.

— Чакай малко — възразих аз. — Дай да разгледаме нещата. Самолетът струва десет милиона: той е чисто нов. Ако не си кръгъл глупак, а аз съм сигурен, че не си, ще получиш за него поне шест. Това означава, че ще ти останат четири милиона печалба, след като покриеш разходите, само за това, че си си седял на дебелия задник, докато ние сме поемали риска: ти това споразумение ли го наричаш?

— Шест! — Той вдигна дебелите си ръце. — Скъпи! Ще се смятам за късметлия, ако ми остане милион, а все пак аз поемам разходите. Хайде, хайде! Не бива да бъдеш алчен.

— Искаме три и половина — рекох — или смятай сделката за развалена.

— Ей, чакай малко — намеси се Ърскин. — Ти…

— Ти не се бъркай! — излаях му аз. — Чу ли ме, Кендрик? Три и половина или сделката се разваля!

— Какво ще кажеш да чуем мнението и на останалите. — Очите на Кендрик сега приличаха на мъниста.

— Не! Аз ръководя това — отсякох. — Да предположим, че те се съгласят с предложението ти. Аз обаче не съм съгласен. Значи те ще ме изключат, но аз знам за плана. — Усмихнах му се. — Самолетът е застрахован. Самолетът изчезва. Някой, който ще се обади на застрахователите, може да ви навлече много бели. Искаме три и половина, Кендрик.

Той ме гледа твърде дълго, после кимна.

— Доста делови си, скъпи. Какво ще кажеш, да приключим с гадното пазарене, като се споразумеем за три милиона? Това си е чист грабеж, но ще се съглася на три. Погледнах Бърни.

— Не искаме да го ограбваме, нали? Да се съгласим ли на три?

Бърни кимна изумено.

Погледнах другите двама. Ърскин ме зяпаше с ококорени очи. Пам не ме удостои с поглед.

За по-малко от десет минути бях спечелил за нас още един милион.

— О’кей… три — рекох.

Кендрик направи гримаса.

— Тогава значи го уредихме. Ако това е всичко, трябва да вървя.

— Не е всичко. — Обърнах се към Бърни. — Как ще бъдат платени парите?

Бърни замръзна.

— Ами… Клод ще уреди да се изплатят на мое име тук, във „Флорида Банк“, и аз ще ги разделя.

Сега беше мой ред да го зяпна.

— За Бога! Изведнъж три милиона се превеждат в местната банка, когато се предполага, че всички ние сме мъртви?

По лицето на Бърни потекоха рекички пот.

— Аз… аз не бях мислил за това. — Погледна ме безпомощно. — Какво предлагаш?

Обърнах се към Кендрик, който ме гледаше с твърди като гранит очи.

— Пращаш половината пари: милион и половина в Националната банка на Мексико на името на Олсън. Ще ги преведеш, преди да излетим. После превеждаш останалата част, когато ти доставим самолета.

Той се повъртя в стола, извади кърпичката си и започна да си вее с нея.

— Това може да се уреди.

— Трябва да го уредиш. Няма да полетим със самолета, докато Бърни не получи съобщение от банката за половината пари.

Той вдигна дебелите си рамене. Въпреки заучената му усмивка ми беше ясно, че ме мрази.

— Добре, скъпи. Ще го уредя.

Настъпи пауза, после аз рекох:

— Сега нещо друго. Искаме да видим пистата, на която ще приземим самолета.

Това вече наистина го изкара от равновесие. Той замръзна, лицето му почервеня, а мънистените му очички станаха каменни.

— Пистата… Какво искаш да кажеш?

— Пистата. — Нарочно направих така, че гласът ми да звучи дразнещо спокойно. — Искаме да я видим.

— Няма нужда. Вече обсъждах това с Бърни.

— Е, сега пък го обсъди с мен. Къде е тя?

— На няколко мили от Мерида.

— Кой я е построил?

— Моят клиент.

— Той какво разбира от строенето на писти?

Кендрик килна настрани оранжевата си перука, после я върна на мястото й.

— Не се притеснявай. Знае какво прави. Похарчи маса пари за построяването й. Щом той е доволен, и ти също трябва да си доволен.

— Така ли мислиш? Нима си представяш, че ще рискуваме самолет, за десет милиона долара на писта, построена от банда мексиканци? Да не мислиш, че сме луди? — Наклоних се напред и го погледнах гневно. — Ти какво разбираш от строене на писти? Можем да катастрофираме. — Обърнах се към Бърни. — Спомняш ли си катастрофата, когато виетнамците ни построиха писта? Тя хлътна и ние катастрофирахме. Помниш ли?

Това беше лъжа, но Бърни бързо се включи.

— Точно така.

Отново се обърнах към Кендрик.

— Тези тримата са вързани тук, тъй като работят за Есекс. Аз съм свободен. Ще проверя пистата… ти ще го уредиш.

Кендрик облиза устните си.

— Ще говоря с клиента си. Може да не се съгласи.

— Тогава ще стане много лошо. Няма да му закараме самолета, докато не съм проверил пистата.

— Ще видя какво може да се уреди. — Настъпи пауза, през която очите му ме гледаха замислено. — Има ли още някой малък проблем, който да те безпокои, скъпи?

Ухилих му се.

— Не. Моите проблеми вече са твои проблеми.

Той се изправи.

— Тогава ще тръгвам. — Вдигна перуката си и се поклони на Пам. — Чао, милички. — И като заобиколи масата, спря и погледна Бърни. — Намерил си умно момче, Бърни… Наблюдавай го, защото може да стане прекалено умен. — След това слезе, клатушкайки се, по стълбите, отиде до жълто-черния си кадилак и замина.

Запалих цигара и погледнах Бърни.

— Е, какво постигнахме? — рекох. — Сега имаме един милион отгоре, който трябва да поделим помежду си. Ще разберем и кой ще купи самолета. Когато отида там, ще го открия. Уредих поне половината от парите да дойдат при нас, дори ако Дебелака ни отмъкне другата половина, а това е възможно. Доволен ли си, Бърни?

Олсън се усмихна накриво.

— Защо иначе си мислиш, че се спрях на теб?

Но по очите му можех да разбера, че бях измъкнал командването от ръцете му. Виждах, че вече знаеше кой е по-добрият от двама ни.

После погледнах другите двама.

— Доволни ли сте?

Ърскин ме гледа доста дълго и накрая рече:

— Джек, извинявай, че се държах враждебно. Чудесно се справи. Отсега нататък ще те подкрепям. Каквото кажеш, това ще бъде. По дяволите! Никога не съм се замислял за тия неща, с които го клъцна. Прав си. Ние сме само аматьори.

— Добре. — Преместих поглед към Пам. — А ти? Ти доволна ли си?

Тя дори не ме погледна, само вдигна рамене.

— Бейби! На теб говоря… Доволна ли си?

— Хайде да я оставим на мира — възрази остро Бърни.

— О, не! — Приведох се напред. — Тя е част от отбора. Искам да чуя гледната й точка.

Тя ме стрелна гневно с очи.

— Чудесно се справи. Ти си момчето чудо. Това ли искаше да чуеш?

Обърнах се и погледнах Бърни.

— Имаме ли нужда от нея?

Олсън потърка устата си с опакото на ръката.

— Ние с Пам сме заедно и вървим заедно.

— Добре. Тогава… ти се погрижи за нея. От моя гледна точка сте ти и Хари. Ти се погрижи за нея… Става ли?

Пам се изправи.

— Тръгвам си, Бърни. Не мога да понеса това… това… — Тя бе спряна от Ърскин, който я сграбчи за китката и я принуди отново да седне на стола си.

Бърни се надигна, когато Ърскин й каза тихо:

— Престани, Пам!

Тя го погледна и аз разбрах, че я беше чукал, както я бях чукал и аз, и като видях пребледнялото, изопнато лице на Бърни, стана ми ясно, че и той го знаеше. Тя погледна Ърскин и вдигна безпомощно ръце.

— Съжалявам.

Последва дълга пауза, след което аз попитах:

— Приключихме ли с драмите?

Никой не продума.

— Е… има и още нещо. Докато си приказваме, можем да обсъдим и него.

— Разбира се — рече Ърскин. — Да пийнем по още едно. — Той щракна с пръсти и момичето се появи. Поръча по още едно питие. Беше добра идея. Атмосферата се разведри, докато чакахме.

— Какво те тревожи, Джек? — попита Ърскин, след като момичето донесе питиетата и се оттегли.

— Мисълта ми е, че когато настъпи радиотишината, ние ще трябва да приемем, че сме мъртъвци. Всички сме се удавили в морето — започнах. — Мислили ли сте какво означава това? Съгласен съм, че не можем да поемем риска да се върнем в Съединените щати. Трябва да останем в Мексико, но цялата работа е в това, че трябва да се държим като мъртъвци.

— Казах ти го — рече нетърпеливо Бърни. — Можем добре да се устроим в Мексико, но ако не успеем, с всичките тези пари можем да изчезнем някъде в Южна Америка или дори в Европа.

— Не ме разбра, Бърни — възразих. — Кендрик и клиентът му също ще знаят, че трябва да се държим като мъртъвци, за да се измъкнем безнаказано. Помисли малко за това.

Бърни ме погледна озадачено. Премести поглед към Ърскин, който също ме гледаше.

— Още ли не схващате? Не разбирате ли?

— Какво точно искаш да кажеш? — запита Ърскин сърдито.

— О, невинни младенци! Не ви ли е идвало наум колко удобно би било за Кендрик и неговия клиент, когато приземим самолета, да бъдем посрещнати от банда мексиканци, които да ни прережат гърлата, да ни заровят в джунглата, така че Кендрик и клиентът му да получат самолет за десет милиона долара, без да е необходимо да ни плащат за услугата.

Ърскин се дръпна назад в стола си със стреснато изражение.

— Никога не съм се сещал за това!

— Кендрик няма да направи такова нещо — рече вяло Бърни, но видът му беше като на болник.

— Няма ли? Умният човек, а Дебелака е умен, не би се тревожил за живота на четирима души, ако може да прибере шест милиона долара — отвърнах. — Може би влизаме в капан. Не твърдя, че е точно така, но може и да е.

— Прав си — съгласи се Ърскин. — По дяволите! Може и така да стане!

— Вие сте доверчиви хора, нали? — рекох. — Ако някога си кажете молитвата, благодарете на Бога, че сте избрали мен да ръководя операцията.

— Е, и какво ще правим? — попита Ърскин.

— Ще си размърдаме мозъците. Имаме два месеца, за да уредим всичко. Ще отида там и ще разбера кой сключва сделката, после всички ще се концентрираме върху най-важното нещо… как да бъдем мъртви и в същото време да си останем живи.

* * *

Вече се унасях, когато чух почукване на вратата на бунгалото. Включих нощната лампа и се измъкнах от леглото, поглеждайки часовника си. Часът беше 0:15.

На вратата отново се почука.

Прекосих дневната и отворих. Хари Ърскин влезе и затвори вратата.

— Искам да говоря с теб — каза той.

Единствената светлина идваше откъм спалнята. Той се извисяваше над мен: висок, едър, като сянка на дърво.

— Тъкмо се канех да спя.

— Остави съня. — Влезе по-навътре в стаята и се отпусна в един стол. — Слушай, Джек, съжалявам, че се отнесох зле към теб. Мислех, че си мошеник, когото Бърни издига в култ, но когато видях как се справи с онази лоена топка, разбрах, че си мой тип. Искам да поговоря с теб за Бърни.

Седнах близо до него и се пресегнах за пакета с цигарите. Запалих и му хвърлих пакета. Той също запали и се погледнахме.

— Е, да поговорим за Бърни — рекох.

— Той се свлича толкова стремително надолу, че човек би го взел за шейна. Тази дяволска кучка му е завъртяла ума. — Тръсна пепел на пода. — Непрекъснато мисли за нея. Няма защо да ти казвам, че тя се чука с когото й падне и това му трови живота, но въпреки всичко той не може да се раздели с нея. Това се отразява на мисленето му. — Приведе се напред. — С бързината, с която се проваля, няма да издържи като пилот повече от три — четири месеца. Знам го, защото работя с него. Толкова е завеян, че ще започне да издига самолета, преди да е направил необходимото. Напоследък на три пъти го улавях в това, а той ми хвърляше неразбиращ поглед и едва тогава се заемаше със задълженията си. Наумил си е, че трябва да има пари, за да започне бизнес с въздушни таксита в Мексико. Като го гледам как пропада, няма да може да се оправи с едно въздушно такси, а какво остава с цял авиопарк. Виж сега, Джек, не си мисли, че имам нещо против Бърни. Работим заедно от девет месеца. Отначало му се възхищавах. Беше добър пилот, но тази жена наистина го съсипа. Ако знаеш колко пъти съм предотвратявал неминуеми катастрофи, няма да повярваш. Умът му просто не е съсредоточен върху летенето.

Слушах го с нарастващо отчаяние.

— За Бога!

— Да… и какво ще направи с новия самолет? И двамата заминаваме за завода, който произвежда кондорите, за да ни инструктират. В състоянието, в което е сега, тестът за пилоти ще му види сметката. Докладът, който ще получи Есекс, ще го накара да уволни Бърни за секунди.

— Не мога да го повярвам! Бърни може да се справи с всичко, което има криле! Той е най-добрият пилот, с когото някога съм работил!

— Бил е… съгласен съм, но не и сега. Той просто не се концентрира, а ти знаеш дяволски добре, че един пилот трябва да се концентрира. — Смачка цигарата си и продължи: — Какво ще кажеш да поговориш с него? Опитай се да го убедиш да разкара Пам. Не виждам никакво друго разрешение. Ако се отърве от нея, може отново да се оправи. Как мислиш?

Отнесох се сдържано към това предложение. Не можех да си представя да говоря с Бърни за неговото момиче.

— Защо ти не приказваш с него?

Ърскин поклати глава.

— Възможно е да си помисли, че искам да получа мястото му. Ти можеш да го направиш, но не и аз.

Останах замислен за известно време, после попитах:

— Ако го изгонят, ще получиш ли мястото му?

— Не. Прекалено съм млад. Есекс ще си намери някой с повече опит… не представлява трудност. Виж какво, Джек, ако ще се заемаме с тази операция, или трябва да поговориш с Бърни и да го вразумиш, или нищо няма да излезе.

— Сигурен ли си, че причината е Пам?

— Знам го.

Отново се замислих. При мисълта, че можем да загубим три милиона долара, защото една жена не успява да си държи краката събрани, стомахът ми се сви на буца.

— Може би ще е по-добре да поговоря с нея.

Ърскин направи гримаса.

— Тя е труден човек.

— Точно така. — Облегнах се назад в стола и започнах да мисля трескаво. — Виж, ще поумувам по въпроса. О’кей, Хари, благодаря ти, че ми каза. — Не ми се говореше повече тази нощ. И така, имаше много неща, за които трябваше да помисля. — Ще видя какво мога да направя.

— Мислиш ли, че тази операция ще успее?

— Не знам. Всичко, което знам, е, че ако човек иска да пипне три милиона долара, трябва да очаква доста главоболия. — Станах.

— Наистина ли мислиш, че онези мексиканци могат да ни видят сметката, когато приземим самолета? — попита той, като ставаше на крака.

— Опитай сам да си отговориш. Все още не сме се приземили. Дай да се занимаваме с проблемите подред.

— Прав си. — Той прокара ръка през късо подстриганата си коса. — Е, оставям това на теб. В №15 съм, ако ти потрябвам.

— Къде е бунгалото на Пам?

— №23: последното в редицата.

Изпратих го до вратата, после закрачих из дневната, като прехвърлях в ума си онова, което ми бе казал. След това отидох в спалнята, съблякох пижамата, сложих си риза и панталон, обух сандалите и излязох.

Тръгнах тихо покрай редицата бунгала към последното. Проверих дали номерът беше 23, после потропах на вратата.

Между пердетата се процеждаше светлина. След известно забавяне Пам попита:

— Кой е?

— Гаджето ти.

Тя отвори вратата и аз минах покрай нея, като затворих след себе си.

Беше облечена с тънък пеньоар и краката й бяха боси.

— Ти! Какво искаш? — Гласът й беше писклив.

— Да си поговорим за Бърни. — Отидох до едно кресло и седнах.

— Няма да говоря с теб за Бърни! Махай се!

— Я по-спокойно… Това е бизнес. Ние четиримата имаме намерение да приберем три милиона долара, но всичко може да се провали заради теб.

Тя ме погледна гневно.

— Заради мен? Какво искаш да кажеш?

— Ако не знаеш, значи си по-тъпа, отколкото си мислех, но ще ти обясня. Тъй като се чукаш с всеки, който е обут в панталони, на Бърни му е превъртял бушонът. Той не може да се концентрира, а ще ти открия, бейби, в случай че не го знаеш, че пилотът трябва да се концентрира. Понеже спиш с този и онзи и си мислиш, че на Бърни му е все едно, ти психически го съсипваш.

— Това е лъжа! — Тя сви юмруци. — Бърни ми каза…

— О, я млъкни! Бърни се размеква пред теб. За да не те загуби, ти разправя каквото поискаш. Сега ме чуй. Тази операция ще ни донесе три милиона долара. Няма да търпя кучка като теб, която си мисли, че трябва да си получава своето, да си развява задника и да съсипва един голям пилот. Чу ли ме? — Не бях повишил глас. Говорех тихо. — Така че утре ще отидеш и ще му кажеш, че отсега нататък ще бъдеш само с него, че няма да има повече чукане и бъди убедителна.

— За кого, по дяволите, се мислиш, та си позволяваш да ми говориш така? — викна тя. — Бърни и аз…

— Млъкни! Това е ултиматум, бейби. Или ще си държиш краката кръстосани, докато не мине операцията, или ще се махнеш оттук. Убеди го или изчезваш.

— Така ли? И кой ще ме изгони?

Усмихнах й се.

— Бейби, хванал съм те натясно. Ще бъде много лесно. Само трябва да спомена на мисис Есекс, че се държиш като курва, и ще бъдеш изхвърлена от летището. Не искам да го правя, но ще ми се наложи, ако не убедиш Бърни, че отсега нататък ще се държиш прилично.

— Копеле!

Станах.

— Това е сделката. Или го убеждаваш, или изчезваш.

И си заминах.

Когато си легнах, премислих всичко отново. Не виждах какво повече бих могъл да й кажа: или щеше да стане, или трите милиона долара се изпаряваха.

Накрая заспах. Събуди ме звъненето на телефона. Погледнах часовника си. Беше 10:24 ч. Слънцето влизаше през пердетата. Бях спал по-добре, отколкото очаквах.

Отидох в дневната и вдигнах слушалката.

— Джек, скъпи.

Познах кой се обажда.

— Аз съм.

— Говорих с моя клиент. Можеш да провериш пистата. Той ме увери, че не било необходимо, но ако това те безпокои, можеш да я прегледаш.

— Безпокои ме.

— Е, отиди в хотел „Континентал“ в Мерида. Уредил съм да те вземат около 12:30 ч. на 4-и през нощта. Имаш три дни, за да се подготвиш. Така добре ли е?

— Чудесно.

— Сега чао, скъпи — И той затвори.

Изкъпах се и се избръснах, после взех алфата и подкарах към Перъдайс Сити. Прекарах целия ден там, разглеждайки града, наслаждавайки се на слънцето и мислейки за операцията. Имах три добри възможности да хвана мацка, но се удържах. И без това си имах достатъчно грижи, така че нямах нужда от допълнителни усложнения с някоя от тия курви.

Върнах се на летището малко след 19:00 ч. и отидох в бунгало №15. Ърскин отвори вратата със самобръсначка в ръка.

— Здрасти! — усмихна ми се той. — Наистина си чудотворец. — Дръпна се настрани, така че да мога да мина и после затвори вратата. — Какво си направил? Бърни е нов човек.

Изведнъж почувствах облекчение.

— Мислиш ли, че съм успял?

— Да. Виж какво, Джек, имам важна среща и вече съм закъснял. Иди да поприказваш с Бърни. Той е в бунгалото си. №19. Убеди се сам.

— Отивам. — И като го оставих, тръгнах към №19.

Ърскин беше прав. Веднага щом Бърни отвори вратата, забелязах промяната. Сякаш облакът, който го обвиваше, беше изчезнал. Стойката му беше изправена, а на лицето му отново имаше усмивка.

— Здрасти, Джек! Влез. Искаш ли питие?

Влязох вътре и спрях, когато зърнах Пам.

— Не искам да ви преча.

Погледнах я, тя също ме погледна и се усмихна.

— Хайде, влез, няма защо да се притесняваш. — Тя се отпусна назад в креслото си. — Изяснихме всичко… нали, Бърни?

— Да. — Бърни започна да приготвя питиетата. — Пам ми разправи за снощи. Прав си, Джек. Трябваше да й се каже.

— О’кей… хайде да забравим това. Да поговорим по работа.

— Почакай малко. — Бърни ми подаде уиски с лед. — Искам да ти кажа „благодаря“, Пам — също.

Не можех да повярвам на нито една дума, но след това отново погледнах Пам и видях, че се усмихваше и беше напълно спокойна.

— Остави празните приказки. Човече, ама че разговор! — Вдигнах питието си към нея. — За твое здраве! Казвам го сериозно.

Всички отпихме. Последва пауза, след което тя рече:

— Дойде тъкмо навреме, Джек.

Седнах.

— Както споменах, хайде да оставим тия неща. — Обърнах се към Бърни. — Кендрик ми даде зелена улица да проверя пистата. Заминавам на трети.

— Наистина се справяш — рече той. — Знаеш ли, че никога ни бих се сетил да проверя пистата.

— Сигурен съм, че всичко е наред, но така може да ми се удаде възможност да разбера кой е клиентът на Кендрик.

— Това толкова ли е важно?

— Може и да се окаже. Кендрик не ми харесва. Може да ни измами. Ако знаем кой е клиентът му, ще бъдем в състояние ние да го изпързаляме.

— Кендрик няма да ни измами.

— Да се надяваме, но ще съм по-доволен, ако знам кой е клиентът му.

— Е, добре, как си с парите, Джек?

— Триста долара няма да ми се отразят зле. Няма да отсъствам повече от два-три дни, но трябва да платя и полета до Мерида.

Той отиде до чекмеджето и ми даде петстотин долара. Докато слагах парите в джоба си, казах:

— И още нещо: имаш ли пистолет, Бърни?

Изглеждаше изненадан.

— Нямаш нужда от пистолет, Джек. Какво си наумил?

— Играем си с динамит. Кендрик сега ме мрази като едра шарка. С мен може да се случи някоя злополука, докато оглеждам пистата. Ако ме премахне от пътя си, животът му ще стане далеч по-лесен.

— Не говориш сериозно?

— Ако имаш пистолет, искам да ми го дадеш.

Той се поколеба, после отиде в спалнята си и се върна с 38-калибров автоматичен и кутия патрони. Подаде ми ги мълчаливо.

— Благодаря — рекох.

Настъпи неловко мълчание, след което той каза:

— Утре ще летим с Есекс за Лос Анджелис. С Хари няма да се върнем преди събота през нощта.

Погледът ми се плъзна към Пам и после се отмести.

— Тогава четиримата бихме могли да се срещнем в кафе-бара в неделя в 18:00 часа? — предложих. — Ще съм се върнал от Мерида и вероятно ще имам някаква информация.

Той кимна.

— Ще съобщя на Хари.

— Този път няма да викаме Кендрик.

Той отново кимна.

— Още нещо, Бърни. Ако не се появя в неделя, забрави за операцията. Не продължавайте, няма да е безопасно.

Докато той ме гледаше неспокойно, аз напуснах къщичката.

След като взех душ и се избръснах, видях, че часът е 20:22. Дочувах звука на телевизора от бунгалото на Тим. Почуках на вратата му.

— Искаш ли да похарчим малко от парите на мистър Есекс тази вечер, Тим? — попитах го, когато отвори.

— Дадено. Къде ще ходим?

— В града.

Докато карах алфата към Перъдайс Сити, попитах между другото:

— Как върви пистата?

— Добре — отвърна О’Брайън. — Никакви проблеми. Ще е готова след три седмици. Върви като по вода.

— Чувам, че се строи подобна писта край Мерида. Знаеш ли случайно нещо за нея?

— Мерида? Разбира се. — О’Брайън се изкиска. — Е, беше дяволски трудно да се построи, но сега е завършена. Моят приятел Бил О’Касиди ръководи довършителните работи. Снощи говорих с него по телефона. Трябваше ми съветът му по един проблем със скалите, на който се натъкнах. Бил е може би най-добрият в тази област. Каза ми, че няма търпение да се махне от Юкатан. До гуша му е дошло.

— Но пистата е завършена?

— О, да.

— О’Касиди? Познавах един Франк О’Касиди. Да не му е роднина?

— Може. Знам, че Бил имаше брат, който служеше във Виетнам. Казваше се Сийн. Беше убит там, в 6-ти батальон, като парашутист. Получи „Сребърна звезда“.

— Не е същият.

Спрях пред казиното.

— Хайде да хапнем.

След първокласното ядене рекох пак между другото:

— Твоят приятел О’Касиди не е ли отседнал случайно в хотел „Континентал“?

О’Брайън беше пил достатъчно много и се надявах това да прозвучи просто като поддържане на разговора.

— Той е в „Шелко“.

Точно тогава към нас се приближиха две куклички и ни попитаха дали не искаме да се позабавляваме.

Отвърнах им, че ще стане някой друг път и те се усмихнаха и се отдалечиха, като въртяха предизвикателно задници. Направих знак на келнера, подписах сметката и бутнах стола си назад.

— Какво ще кажеш да вървим да си лягаме, Тим? Утре те чака тежък работен ден.

— Дяволски добра храна. — Тим се изправи. — Човече, не се ли уреди страхотно!

По обратния път към летището умът ми беше дяволски зает. Реших да тръгна за Мерида на следващата сутрин. След като оставих Тим пред къщата му, се обадих във „Флорида Еърлайнс“ и си запазих място за полета до Мерида в 10:27 ч.

Щях да изпреваря Кендрик с един ден, а имах чувството, че всеки час, с който изпреварех този дебел педал, щеше да работи в моя полза.

Глава пета

Разбит, ръждясал шевролет ме откара от летището на Мерида до хотел „Шелко“. Шофьорът изглеждаше така, сякаш все още трябваше да ходи на училище: синьо-черната му коса стигаше до яката на мръсна бяла риза и той непрекъснато се навеждаше през прозореца, за да псува останалите шофьори.

Жегата беше ужасна, а толкова силно валеше, че и патица би могла да се удави. Седнах върху скъсаните пружини на седалката, като се потях и от време на време затварях очи, защото катастрофата изглеждаше неизбежна, но в края на краищата момчето ме закара до хотела невредим.

Платих му с мексикански пари, които бях обменил на летището, и изтичах до хотела.

Той беше разположен на тясна странична уличка, беше боядисан в бяло и фоайето беше чисто — в него се виждаха кактуси, бамбукови столове и малък фонтан, който сякаш искаше да окуражи несъществуващата прохлада.

Отидох до рецепцията, зад която седеше стар и дебел мексиканец, човъркайки зъбите си с клечка.

— Стая за една нощ с душ — рекох.

Той бутна към мен парцалива регистрационна книга и регистрационна карта.

Попълних данните, след което се появи дребничко, мръсно момче и взе багажа ми.

— Мистър О’Касиди тук ли е? — попитах.

Старецът прояви лек интерес. Измърмори нещо на испански.

— Мистър О’Касиди — повторих малко по-високо.

Момчето каза:

— Той в бара. — И посочи. Проследих посоката на мръсния му пръст и забелязах врата. Дадох му еквивалента на половин долар и му наредих да занесе багажа ми в стаята. Очите на малкия едва не изскочиха от орбитите си. Старецът се наклони напред и погледна първо парите в мръсната ръка на момчето, а после и него. Усъмних се дали парите ще останат дълго у момчето. Оставих ги и влязох в малко помещение, където звучеше лека музика, едно дебело момиче с дълги черни плитки се подпираше на бара, а в далечния край седеше мъж, скрит зад „Хералд Трибюн“.

— Уиски с лед — поръчах, като се насочих към средата на бара.

При звука на гласа ми мъжът свали вестника и ме погледна. Изчаках момичето да ми даде питието, после и аз му хвърлих един поглед.

Беше на около четиридесет и пет, едър, с червеникава, късо подстригана коса, силно почерняло лице и твърди зелени очи. Беше направен от същото тесто като О’Брайън: човек, когото нямаше как да не харесаш. Вдигнах чашата си и казах:

— Здрасти!

Имаше топла, широка ирландска усмивка.

— Здрасти и на теб. Току-що ли пристигаш?

Тръгнах през бара към него.

— Джек Крейн. Мога ли да те почерпя?

— Благодаря. — Той кимна на момичето, което се зае да приготви уиски със сода. — Бил О’Касиди.

Подаде ми ръка и аз я стиснах.

— Това се вика късмет. Тим О’Брайън ми поръча да те потърся.

Той вдигна вежди.

— Познаваш ли Тим?

— Да го познавам ли? Веселихме се заедно снощи.

О’Касиди стрелна с очи момичето, докато му поднасяше питието, после го взе и ми направи знак с глава към една маса по-далеч от бара. Отидохме там.

— Мацето вечно подслушва — рече той, когато се настанихме. — Как е Тим?

— Добре. Работи като луд на пистата. Знаеш за това, нали?

— Да. Има проблеми със скалите. — О’Касиди се усмихна. — Не може да разбере, че е късметлия. Аз трябваше да се справям с блата.

— Тим ми разправи.

— Е, всичко това вече е зад гърба ми. Утре си тръгвам. Пфу! Нямам търпение да се махна от тази проклета страна.

— Горещо е, пък и този дъжд!

— Това е началото на дъждовния сезон. Ще вали из ведро поне два месеца. Свърших работата тъкмо навреме.

— О’Касиди? — рекох лениво. — Случайно да си роднина на Сийн О’Касиди, който получи „Сребърна звезда“?

Той се изправи в стола си.

— Брат ми! Познаваше ли го?

— Бях там. Служех при бомбардировачите. Срещнахме се веднъж. 6-ти парашутен… нали?

— За Бога! — Той се приведе напред, сграбчи ръката ми и я раздруса. — Ама че е малък светът! Срещнал си Сийн?

— Точно така. Пийнахме по едно заедно. Не знаех, че ще получи „Сребърна звезда“. Просто пийнахме по едно.

Той се отпусна назад и ми се усмихна лъчезарно.

— Велик младеж.

— Така си беше.

— Как каза, че ти е името?

— Джек Крейн.

— О’кей, Джек, с теб отиваме в града. Това е последната ми нощ тук. Ще хапнем, ще се натряскаме, но не чак толкова, защото ще си намерим и две момичета… Какво ще кажеш?

Усмихнах му се.

— Става.

— В този град нищо не е отворено преди 22:00 ч. — Погледна часовника си. — Сега е само 20:18. Ще взема душ. Какво ще речеш да се срещнем в 21:45? Става ли?

— Да.

Взехме ключовете си от рецепцията. Старият мексиканец ни погледна без интерес. Моята стая беше с пет номера надолу по коридора от тази на О’Касиди. Разделихме се. Намерих багажа си на леглото. Въпреки че прозорецът беше отворен, в стаята беше задушно и горещо. Погледнах надолу към улицата, наблюдавайки как дъждът образува локви, после си разопаковах нещата, избрах си чиста риза и панталон и ги сложих на леглото.

Шумът от движението и биенето на черковните камбани правеше дрямката невъзможна, така че се замислих.

По-късно се съблякох, взех душ, преоблякох се, но това не ми помогна особено. Животът в Мерида приличаше на стоене в сауна.

Отидох долу в бара и помолих момичето с плитките за уиски с лед. Поне там имаше вентилатор. Зачетох се в „Хералд Трибюн“ и после О’Касиди се присъедини към мен.

— Това е последното питие, което си купуваш сам тази вечер — каза той. — Хайде… да тръгваме. Отвън ни чака кола.

Изтичах под дъжда до един буик. Докато се вмъкнем вътре, и двамата бяхме доста мокри, но от топлината изсъхнахме, преди О’Касиди да паркира пред някакъв ресторант. Излязохме тичешком от колата и се скрихме от дъжда във фоайето.

Дебел, усмихнат мексиканец с бяло сако се здрависа с О’Касиди и после ни въведе в слабо осветено помещение, което обаче имаше климатична инсталация, и ни остави до маса в далечния ъгъл. Имаше приблизително тридесет маси, около които седяха добре охранени мексиканци и още по-добре охранени момичета.

— Вече девет месеца съм в този град и винаги вечерям тук — каза О’Касиди, докато сядаше. — Храната е добра. — Той махна на тъмнокосата начумерена красавица зад бара, която вдигна уморено ръка в отговор и изви вежди с досада. Той поклати глава и после се обърна към мен: — Кукличките тука са добре настроени, но нека първо хапнем. Обичаш ли мексиканска храна?

— Стига да не е прекалено гореща.

Ядохме тамали[1], което беше горещо, но много вкусно, после си взехме „Моле де Гуапалот“ — пуйка фрикасе с доматен сок, сусам и дебел слой шоколадов сос. Сосът ме озадачи, но след като опитах ястието, открих, че е страхотно.

След като приключихме с молето и поговорихме за Виетнам и за брата на О’Касиди, усетих, че той се беше отпуснал достатъчно, за да стигна до деловата част.

— Мога ли да те попитам нещо за пистата, която си построил, Бил? — започнах предпазливо.

— Да, разбира се. Интересуваш ли се от писти?

— Авиоинженер съм и всичко, което има нещо общо с летенето, ме интересува.

— Така ли? Е, тази дяволска писта беше най-трудното нещо, което съм строил досега. Точно в средата на джунглата: дървета, скали, блата, змии… всичко, за което се сетиш.

— И все пак си я построил.

Той се усмихна.

— Когато ми платят да свърша нещо, свършвам го, но, без майтап, имаше моменти, когато ми идеше да зарежа всичко. Бригадата, с която трябваше да работя, ме подлудяваше. Коефициентът им на интелигентност беше такъв, че и четиригодишно дете би се засрамило от него. Бяха около хиляда, а за един ден свършваха толкова работа, колкото биха свършили двадесет добри ирландци. Шестима от тия типове се простиха с живота си през тия девет месеца — или от ухапване на змия, или при взривяванията, или под някое паднало дърво.

— Но я построи.

Той кимна, облегна се назад в стола си и на лицето му се изписа гордост.

— Точно това направих.

— Спомням си, че във Виетнам трябваше да построим бързо писта, използвайки местни работници — излъгах аз. — Първият бомбардировач, който се приземи, я разби и стана на пихтия.

— Това няма да се случи с моята писта. Гарантирам, че „747“ може да се приземи на нея, а когато гарантирам нещо, можеш да ми вярваш сто процента…

Тогава стигнахме до големия въпрос.

Вметнах, уж между другото:

— А на кой, по дяволите, му е хрумнало да строи писта в средата на джунглата?

— Има всякакви луди. — О’Касиди вдигна рамене. — Нещото, което съм научил в занаята си, е да не задавам въпроси. Направиха ми предложение, получих си парите. Свършвам си работата и си заминавам. Утре тръгвам за Рио, за да направя удължение на пистата на „Флайинг клъб“. Това ще е лесна работа. Какво ще кажеш за бренди и кафе?

— Защо не?

Той поръча и запалихме по цигара.

След миг колебание рекох:

— Бил, за мен е важно да разбера кой финансира пистата ти.

Той ме погледна втренчено и зелените му очи сякаш ме пронизаха.

— Важно? Защо?

Тръснах пепелта на пода.

— Забърках се в нещо, за което не мога да говоря — отвърнах. — Свързано е с пистата ти. Намирисва ми на неприятности и искам да получа колкото е възможно повече информация.

Кафето и брендитата пристигнаха.

Сложи си захар в кафето, разбърка го и виждах, че мислеше. Не го притеснявах. Изведнъж, очевидно взел решението си, той вдигна яките си рамене.

— О’кей, Джек, тъй като си приятел на Тим и си се срещал с брат ми и тъй като си заминавам и хич не ми пука, след като съм си получил парите, ще ти кажа какво мисля за тази писта, но това са предположения, не факти… Разбираш ли?

Кимнах.

Той се огледа, сякаш да се увери, че никой не ни обръщаше внимание, и след като се приведе напред, продължи:

— По всичко личи, че тук ще има революция. Като слушах типовете, които работиха при мен, останах с впечатлението, че нещо се готви. Така предполагам. Може да греша, но не ми се струва много вероятно, точно затова дяволски се радвам, че утре си заминавам. — Отпи от брендито си. — Човекът, който финансира строежа на пистата, се нарича Бенито Орзоко. Той е откачен. Истински откачен, но е голяма клечка тук. Ръководител е на левите екстремисти и, както чувам, е кръвен брат на Кастро от Куба. Орзоко се смята за втори Хуан Алварес, който е бил първият президент на републиката през 1855 г. Дяволски богат е. Има всичко, което си пожелае, наистина всичко. С тази писта и един голям самолет той ще е в състояние да превозва хора и оръжие и да ги държи скрити в джунглата, докато не светне зелената лампичка. — Допи кафето си. — Виж, Джек, не знам нищо със сигурност. Казвам ти онова, което ми се струва, че е причината за строежа на пистата. Може да е и друга, но не мисля, че е така. Утре си тръгвам и не би могло да ми пука по-малко… Това помогна ли ти?

— Да. Срещал ли си някога Орзоко?

— Да. Идваше да проверява пистата всеки месец. — Носът на О’Касиди се сбръчка. — Предпочитам да докосна отровна змия, отколкото него.

— Кажи ми нещо по-конкретно от това.

О’Касиди изду бузите си.

— Откачен е. Сигурен съм. Нисък, с яко телосложение, облича се добре. Има змийски очи. На пръв поглед е като всеки друг богат даго[2], но има и нещо повече. Хлопа му дъската. От време на време си личи. Богат е и има власт, но иска още власт. Опасен е като рак с метастази.

— Звучи добре — рекох сериозно. О’Касиди отпи от брендито си.

— Не знам каква е работата ти, Джек, и не искам да знам, но приеми един съвет от мен… внимавай.

Нападнаха ни две куклички и започнахме да пием сериозно. По-късно те ни отведоха до бърлогата си. Свършихме си работата и се прибрахме в хотела към 3:40 ч.

— Ама че нощ, а? — рече О’Касиди, когато си стиснахме ръцете. — Довиждане, Джек. Заминавам утре рано.

— Хубава нощ.

Нямаше да го видя вече.

Отидох в стаята си, свлякох се върху леглото и изгаснах като свещ.

* * *

Около пладне напуснах „Шелко“ и взех такси, което ме отведе в поройния дъжд до хотел „Континентал“. Това бе един от най-луксозните хотели в Мерида и фоайето беше претъпкано с американски туристи, увити в дъждобрани, които вдигаха такава врява, че надминаваха дори и раздразнени папагали.

Пробих си път до рецепцията и изчаках, докато един възрастен американец се разправяше за сметката си с чиновника, чието лице изразяваше досада. Накрая спорът приключи и служителят се обърна към мен.

— Да се регистрирам. Джек Крейн — рекох.

Той се превърна целият във внимание.

— Щастливи сме, че сте при нас, мистър Крейн. Да… стая №500. Последният етаж, хубав изглед. Ако имате нужда от нещо, моля, обадете се. Ние сме на вашите услуги, мистър Крейн.

Появи се момче с униформа, което взе багажа ми и ключа, който служителят му подаде. Поведе ме между туристите към асансьора и нагоре до петия етаж.

Отключи врата срещу асансьора, поклони се и ме въведе в голяма дневна, после в голяма спалня с широко легло, остави багажа ми, показа ми богато украсената баня, отново се поклони, взе бакшиша, който му дадох, и пак с поклон се оттегли.

Огледах се, като се чудех колко ли щеше да ми струва тази луксозна обстановка. После отидох във всекидневната и излязох през френските прозорци на покритата тераса. Влагата и топлината отново ме накараха да се изпотя.

Някакъв мъж се беше облегнал на перваза на терасата и гледаше към бавно движещите се коли долу. Когато излязох навън, той се обърна.

Беше висок, слаб, с въздълга черна като катран коса, на около четиридесет, със скрити зад тъмни слънчеви очила очи, имаше дълъг и тънък нос, уста почти без устни и брадичка с трапчинка. Беше облечен с бял костюм, който сякаш току-що бе взет от химическо чистене, жълта риза и кървавочервена вратовръзка.

— Мистър Крейн? — Той тръгна към мен, като се усмихваше.

— Точно така. — Поех протегната му ръка — суха и здрава, и я стиснах.

— Позволете ми да се представя. Аз съм Хуан Олестрия, но ми викайте просто Хуан… по-лесно е.

Измъкнах ръката си от неговата и зачаках.

— Добре дошли в Юкатан, мистър Крейн — продължи той. — Надявам се, че ще се чувствате удобно тук. Сигурен съм, че ще искате едно питие.

Нямах намерение да оставя този мазник да бъде сигурен в каквото и да било, когато то се отнасяше до мене.

— Не, благодаря, ще мина и без него. Кой сте вие?

За миг това го изкара от равновесие. Усмивката изчезна, но после бързо отново се появи.

— О… да. — Той се обърна и погледна бълващите дъжд облаци. — Колко жалко. Тъжна гледка за туристите. Ако бяхте дошли преди два дни, щяхте да видите този град такъв, какъвто трябва да бъде видян. Какво ще кажете да седнем? — Той отиде до едно кресло и потъна в него. — Питате кой съм, мистър Крейн. — Изтупа невидим прах от безупречно белия си ръкав. — Имам нещо общо с пистата, която току-що бе построена. Предадоха ми, че искате да я разгледате.

Изправих се над него.

— Точно това искам да направя.

Той кимна, гледайки нагоре към мен.

— Но седнете. Сигурен ли сте, че не искате питие?

— Обичам да стоя прав и не искам питие. — Направих пауза, за да си запаля цигара. — Представлявам хората, които ще ви докарат самолета. Той струва десет милиона долара. Моите хора искат да ви го предадат цял и невредим, тъй че ако не се уверя, че пистата е добра, няма да го доставим.

Никак не му харесваше да седи и да гледа нагоре към мен, така че стана прав.

— Имам представа за това от договора ни. Желанието ви показва деловитост, мистър Крейн, но мога да ви уверя, че пистата е идеална. И все пак… — Той размаха тънките си ръце, — вие сте експертът. Ще я видите и ще прецените сам.

Харесвах го толкова, колкото на човек би му харесал голям паяк във ваната му.

— Кога ще отидем?

— Днес следобед удобно ли ви е?

— Да.

— Тогава ще уредя да ви чака кола в три часа. Ще отидем с хеликоптер. Можете да разгледате отгоре, после ще се приземим и можете да проверите пистата. Страхувам се, че доста ще се измокрите, но съм ви поръчал дъждобран.

— Благодаря.

— Също така съм уредил да ви донесат обяда тук. Това харесва ли ви?

— Благодаря.

Той тръгна към дневната.

— Толкова се радвам. Тъй като вече сте опитали нашето прекрасно национално ястие „Моле де Гуапалот“, мога ли да ви предложа да опитате „Чиле Джелапено“: много е хубаво. — Обърна се и ми се усмихна.

Отвърнах с безизразно лице:

— Ще се спра на стек.

— Както обичате. Тогава до 15:00, мистър Крейн.

Стиснахме си ръцете и той излезе от стаята тихо и плавно като змия.

Затворих френските прозорци и включих климатичната инсталация. После отидох до хладилника и си сипах силно уиски със сода.

Значи знаеше, че се бях срещнал с О’Касиди. Очевидно не смяташе да го пази в тайна, след като ми бе казал какво бях ял, предишната вечер. Седнах и се отдадох на размисъл.

След малко на вратата се почука и мексиканче в униформа бутна масичка на колелца към мен. След него влезе друго мексиканче, носещо куфар. Остави го на земята, докато първият малчуган махаше похлупаците от храната. Поклониха се и излязоха.

Стекът беше хубав. Изядох го, оставих гарафата червено вино непокътната, както и мангото, запалих цигара и разгледах съдържанието на куфара. В него имаше къс дъждобран, найлонов панталон, гумени ботуши и найлонова качулка.

Лежах на леглото и пуших до 14:45 ч., после станах, извадих 38-калибровия пистолет на Бърни от куфара си, проверих го, заредих го и го сложих в страничния си джоб.

Когато часовникът на близката черква отби три, слязох във фоайето.

— Чака ви кола, мистър Крейн — съобщи ми служителят от рецепцията, приближавайки се към мене усмихнат. Той ме отведе до портиера, който държеше разтворен чадър и ме заведе до лъскав кадилак, шофиран от тъмнокож мексиканец в хубава синя униформа.

Веднага щом седнах на задната седалка, колата потегли. Шофьорът беше умел, караше бързо и въпреки натовареното движение стигнахме до летището за десет минути. Минахме покрай пропуска, покрай сградата за отлитащи, влязохме отзад и спряхме пред един хеликоптер. Шофьорът излезе от колата и разтвори голям чадър, преди да успея да помръдна. Излязох, носейки найлоновите дрехи, и се пъхнах в хеликоптера, без дори капка да падне върху мен въпреки плющящия дъжд.

Олестрия седеше на едно от местата точно зад пилота. Докато се настанявах, ми се усмихна със змийската си усмивка.

— Добре ли обядвахте, мистър Крейн?

— Да, благодаря.

Перките започнаха да се въртят и след няколко мига вече летяхме над града.

Олестрия поддържаше разговора, като ми посочваше ту Двореца на правителството, ту катедралата или националния университет. След като се отдалечихме от града и се насочихме на юг, погледнах надолу към плантациите и многобройните преработвателни фабрики. Скалистите околности бавно преминаха в гъсти гори и накрая се превърнаха в джунгла.

След като летяхме почти час, Олестрия каза:

— Приближаваме пистата, мистър Крейн.

Погледнах напред, но не виждах нищо, освен върховете на дърветата в джунглата.

— Добре е скрита.

— Да, много добре е скрита. — Гласът му звучеше самодоволно.

После я видях: истински подвиг на строителите, луксозна, солидна лента от тармак[3], дълга най-малко две мили, от двете страни на която се издигаха дърветата на джунглата, обагрени в убито зелено. Човек никога ни би я забелязал, ако специално не я търсеше.

— Ама че постижение! — рекох, привеждайки се напред. Хеликоптерът полетя над нея, направи завой и се върна.

— Смятаме, че е задоволителна — отвърна Олестрия. — Хубаво е, че я одобрявате.

— Кажи му да се върне миля назад, после да подходи, искам да видя спускането.

Олестрия заговори с пилота.

Сега бях готов и когато отново подходихме, прецених как трябва да го направи Бърни. Реших, че няма да представлява проблем за пилот с неговия опит.

— Чудесно. Сега да хвърлим поглед на контролната кула.

Приземихме се до нея и аз си облякох найлоновите дрехи. Все още валеше като из ведро.

Олестрия ме изведе от вертолета и после по едни стълби влязохме в кулата. Прекарах повече от час, проверявайки приборите, радара и всички останали нещица, които бяха необходими, за да се приземи един самолет. Не можех да си позволя да пропусна нещо.

Онова, което ме безпокоеше, беше персоналът, работещ в кулата. Всички те ми приличаха на бандити, извадени от някой уестърн: истински гангстери, които ме наблюдаваха със змийски погледи и носеха 45-калиброви револвери на хълбоците си.

— Искате ли да разгледате пистата, мистър Крейн, или мистър О’Касиди ви е убедил, че е построил нещо стабилно? — попита Олестрия.

— Няма да я разглеждам.

— Тогава мога да ви отведа обратно в хотела?

— Точно така.

Той ме поведе към малък офис с климатична инсталация.

— Ще си поговорим ли? — Той седна зад бюрото и ми махна към един стол. — Доволен ли сте?

— Да. Можем да приземим самолета.

— Добре. — Погледна ме със скритите си зад слънчевите очила очи. — Сега нека бъдем реални, мистър Крейн. Този самолет е много сложен. Имаме трима пилоти. Естествено, те трябва да бъдат обучени да го управляват. Предполагам, че вашите пилоти ще свършат тази работа?

— Това трябва да решат те.

— Няма да има смисъл да приемаме самолета, ако нашите хора не се научат да го управляват. Бях останал с впечатлението, че посредникът го е уредил.

— Той не ни е казвал нищо за това.

— Тогава ще го проверите ли вие, мистър Крейн? Хората ми трябва да бъдат обучени от вашите пилоти, иначе сделката се разваля.

— Ще проверя. Колко добри са пилотите ви?

— Прекрасни. Един от тях летеше на „747“.

— Тогава не виждам проблеми.

— Хубаво. — Той стана на крака. — Има полет до Перъдайс Сити след три часа. Колкото по-бързо уредим това, толкова по-добре. Кога ще бъде доставен самолетът?

— След два месеца. Може и по-рано.

— Пратете ми телеграма: само с датата и времето, по което вероятно ще пристигнете. Това ще е достатъчно.

— Ще го направя.

Той тръгна към вратата и спря.

— Мистър Крейн, не ми зададохте въпроса защо ни е необходим този самолет и това ми харесва. Давам си сметка, че О’Касиди е разговарял с вас и вероятно ви е казал какво мисли той по въпроса. Забравете всичко, което е споделил с вас. За това не бива да се говори. Добре ли ме разбрахте?

С безизразно лице отвърнах:

— Нямам нищо против.

— Надявам се, че е така. — После ме поведе през дъжда към хеликоптера.

* * *

Заради онова, което е познато като технически затруднения, полетът ми до Перъдайс Сити се забави с два часа. Пристигнах там едва в 20:25 ч. Взех алфата, която бях оставил в гаража на летището, и подкарах към брега. Реших тази нощ да не се връщам в бунгалото си. Не исках да се натъквам на Пам, докато Бърни го нямаше. Паркирах алфата и се регистрирах в скромен хотел.

Взех набързо душ и излязох да хапна. Избрах малко, но добро на вид ресторантче за морска храна, спрях се на скариди с къри и се зачетох във вестника, докато чаках да ми ги донесат. Току-що бях привършил с храненето, когато влязоха мисис Виктория Есекс и Уес Джексън.

Тя ме видя веднага и ми се усмихна. Джексън също направи гримаса, която наричаше усмивка. Тя се запъти към мен, така че станах.

Изглеждаше великолепно в семплата си бяла рокля, която сигурно струваше цяло състояние, а големите й теменужени очи така ме погледнаха, че веднага ме подлудиха.

— Е, мистър Крейн, мислех си, че съм ви изгубила — рече тя. — Къде бяхте?

— Насам-натам — отвърнах. — Радвам се, че вече сте се оправили от падането.

— Сега се чувствам чудесно. — Тя ме гледаше втренчено, после се завъртя и погледна Джексън така, сякаш го виждаше за първи път. Щракна с пръсти към него. — О’кей, Джексън, не ме чакай.

— Да, мисис Есекс. — И той извлече едрото си тяло от ресторанта.

— Мога ли да седна при вас? — попита.

Издърпах един стол и тя седна. Върнах се на мястото си.

Сервитьорът дойде и тя си поръча кафе.

— Исках да ви поканя да яздите с мен тази сутрин. Казаха ми, че сте заминали. — Големите й теменужени очи се плъзнаха по мен. — Така ли е?

— Точно така. Бях в Мексико през последните два дни. Една авиокомпания ми предложи работа. Реших да ида да видя какво е положението.

— Мексико? Сигурно не искате да живеете в онази дупка, нали?

— Мисля, че не.

— Тогава защо отидохте?

— Да се поразходя. Тук започна да ми доскучава.

Кафето й пристигна.

— Божичко! Да! Мога да ви разбера! И на мен ми доскучава. — Тя разбърка кафето си. — Съпругът ми е ревнив. Когато пътува, или трябва да си стоя вкъщи, или, ако реша да изляза, трябва да вземам Джексън със себе си. Очаква се той да бъде моят придружител и шпионин.

— Очаква се?

Тя се усмихна, отпи от кафето и рече:

— Страхува се повече от мен, отколкото от съпруга ми.

Допих кафето си.

— Имате ли някакви планове за тази вечер? — попита тя.

— Никакви.

— Имате ли кола?

— Паркирана е отсреща.

— Ще ви заведа на едно място. Можем да се позабавляваме.

— Колата е само с две седалки. Няма да има място за Джексън.

Тя се изсмя.

— Не се безпокойте за него. Да вървим.

— Не искате ли да хапнете?

— Ям само когато ми е скучно. — Тя ме погледна и в очите й отново се появи онова нещо. — Сега не ми е скучно.

— Един момент. Разбрах, че мистър Есекс трябва да се върне тази вечер.

— Страх ли ви е от него?

— От никого не ме е страх, но реших да го спомена.

— Днес следобед получих телекс. Ще остане в Лос Анджелис и ще се върне едва утре.

Изправих се, платих сметката и й се усмихнах.

— Тогава какво чакаме?

Излязохме навън под лунната светлина. Под една лампа беше паркиран мерцедес и зад волана седеше Джексън. Тя отиде при него, каза му нещо, той кимна и потегли.

Отидохме заедно до алфата и тя седна зад волана.

— Аз ще ви закарам — рече.

Настаних се до нея и тя подкара встрани от брега. Караше професионално, бързо, имаше добър контрол над колата и аз се отпуснах назад в седалката, наслаждавайки се на това, че ме возеха.

Стигнахме някакъв път, който се извиваше нагоре по хълма, и карахме бързо в продължение на три или четири мили, после тя сви по черен път и накрая спря пред направено от бор бунгало.

— Това е моето убежище — рече, измъквайки се от колата. — Тук се отдавам на хобито си.

Докато отключваше вратата, си спомних думите на Бърни за Хари Ърскин: Мисис Есекс го подмами, той се хвана и после тя го сложи на мястото му. Това е неин специалитет: да започне играта, да накара мъжа да си мисли, че ще влезе в леглото й и после да му каже, че няма да стане.

Сегашното положение изглеждаше обещаващо, но може наистина и само да си играеше. Реших да действам хладнокръвно. Щеше да й се наложи да ми даде твърде много аванси.

Последвах я в просторна, удобно обзаведена стая и видях голям диван, разположен до панорамен прозорец.

— Много е хубаво — рекох. — Какво е хобито ви?

— Рисуването. Не съм много зле. — Отиде до барчето. — Едно уиски?

— С удоволствие.

Тя направи две питиета, даде ми едното и се отпусна в едно кресло. На подпорката за ръце имаше доста копчета. Натисна едно от тях и после отпи от чашата си. От скрити колони се разнесе тиха музика.

— Страхотно — възкликнах и приседнах на подпорката на друго кресло. — Ето какво значи да си богат.

— Искаш ли да бъдеш богат.

— Че кой не иска?

— Това си има и лошите страни.

— Например?

Тя вдигна рамене.

— О, скуката. Когато имаш всичко, ти става досадно.

— Вие сигурно го знаете… аз — не — отвърнах.

Тя остави чашата си, усмихна се и стана.

— Хайде да потанцуваме.

Изглеждаше много подканваща, както стоеше там: прекалено подканваща.

Останах на мястото си и я загледах.

— Мисис Есекс — рекох тихо. — Имам известни сведения за вас и не искам да се възползвам от вас. Вие също сигурно имате някакви сведения за мен.

Усмивката й изчезна и теменужените й очи станаха твърди.

— Какво искаш да кажеш?

— Съобщиха ми, че сте абсолютна кучка. Онова, което не знаете, е, че аз пък съм абсолютно копеле. Честно е да го знаете. Виждате ли, мисис Есекс, въпреки че смятам, че сте най-страхотната жена, която някога съм виждал, най-желаната и най-сексапилната, независимо колко добре изглеждате, не ме възбуждате. Или съблечете роклята, легнете на дивана и ми се отдайте, или си тръгвам. Това достатъчно ясно ли е?

Очите й се отвориха широко.

— Как смееш да ми говориш по такъв начин?

— Казах онова, което мислех. Е, ще тръгвам. Довиждане. — И се насочих към вратата.

Тя скочи към мен, сграбчи ръката ми, завъртя ме и ме удари по лицето.

— Изчадие!

Хванах я, плеснах я силно по задника и я хвърлих на дивана.

— Събличай тази рокля — рекох, надвесен над нея, — или предпочиташ да я скъсам?

— Заболя ме!

— О’кей, тогава ще я скъсам.

— Не! Трябва да имам с какво да се прибера у дома!

Изсмях се.

— Тогава я съблечи.

С хвърлящ мълнии поглед и надигащи се от гняв гърди тя съблече роклята.

* * *

Отидох в кафе-бара двадесет минути преди срещата с останалите. Поръчах си кола, настаних се на сянка на верандата и зачаках.

Докато седях така, мислех за мисис Виктория Есекс. Знаех, че ще е добра и точно така се оказа. Държеше се като жена, която през по-голямата част от живота си е осъдена на сексуално въздържание. Но защо да навлизам в подробности? Когато накрая свършихме, тя стана от дивана и взе душ, докато аз лежах като премазан от камион.

Продължавах да лежа, когато тя се облече.

— Заключи — каза. — Имам кола. Остави ключа под изтривалката. — И си тръгна.

Изчаках, докато не чух колата й да се отдалечава, после се облякох, заключих, сложих ключа под изтривалката и подкарах към хотела.

Е, рекох си, ти спа с една от най-богатите жени в света. Какво ще стане сега? Дали щеше да нареди на Уес Джексън да се отърве от мен, или щеше да пожелае да повторим? Щях да почакам и да разбера.

Буикът на Олсън се зададе по песъчливия път и спря. От него излязоха той, Пам и Ърскин и се присъединиха към мене.

— Как мина пътуването? — попитах, докато момичето сервираше кока-колите.

— Както обикновено. — Бърни вдигна рамене. — Шефът трябваше да поостане. Току-що пристигаме.

Замълчах си, че го знам.

Когато момичето се отдалечи, додадох:

— Струва ми се, че всичко е наред. Проверих пистата. Няма проблеми, но вали като из ведро и може да е трудно да кацнем.

Продължих с подробно описание на посещението си, разказах им за срещата си с О’Касиди и за онова, което бях научил от него.

— Мисля, че е прав. Това е политическа история — завърших. — Не че за нас има някакво значение. Онова, което има значение, е да сме сигурни, че Кендрик ще плати. Няма да тръгваме, преди да получим съобщението от банката.

— Какво мислиш сега за възможността да ни очистят, след като им доставим самолета? — попита Ърскин.

— Мисля, че ако правим, каквото ни кажат, и не им даваме поводи да се ядосат, ще сме в безопасност. — Бях мислил доста за това. — Нали разбирате, вие двамата трябва да обучите пилотите им. Според уговорката, след като доставим самолета, трябва да получим пълното възнаграждение. Може би обаче ще ни се наложи да останем на пистата още две седмици, за да се обучат пилотите им. Струва ми се, че след като го направим и изпълним всичките си задължения, няма да имат причина да се отърват от нас. Няма да могат да приберат парите, щом веднъж са влезли в банката, тогава какъв смисъл ще има да ни убиват?

Ърскин се замисли и после кимна.

— Но… — Спрях, за да погледна Бърни право в очите. — Пам няма да лети с нас.

Той застина, но преди да успее да продума каквото и да било, Пам извика:

— Бих искала да видя как ще ме спреш!

Не й обърнах внимание и продължих да гледам към Бърни.

— Около пистата е пълно с бандити, Бърни. Там няма жени. Докато вие двамата сте заети да обучавате пилотите, Пам може да пострада. Не поемам отговорността да се грижа за нея. За такова нещо и дума да не става. Ако някой от онези мексиканци й се нахвърли, можем да си имаме неприятности, които бих искал да избегнем. Така че тя няма да дойде с нас. Ще се качи на самолет за Мерида, ще отседне в някой хотел и ще ни чака, но няма да лети с нас. Разбра ли?

— Бърни! — Гласът на Пам звучеше пискливо. — Няма да слушаш тоя тип, нали? Идвам с вас!

— Струва ми се, че трябва да помисля по въпроса, Джек — отвърна неспокойно Бърни.

— Няма какво да мислиш. Тя няма да дойде с нас. Ти не си видял тези бандити, но аз ги видях. В момента, в който я зърнат, ще започнат да се влачат след нея и ще си имаме истински неприятности.

— Разумно е — рече Ърскин. — Защо да си търсим белята?

Бърни се поколеба, после кимна с нежелание.

— Да, добре, няма да дойде с нас.

— И какво трябва да правя? Да седя в някакъв смрадлив хотел и да чакам? Ами ако вие тримата решите да ме зарежете? Доста глупаво ще изглеждам, нали? — възпротиви се гневно Пам. — Идвам с вас!

Бутнах стола си назад и станах.

— Искаш ли да пътуваш с мен обратно? — попитах Ърскин.

— Разбира се.

— Бърни, това си е твой проблем. Тя е твоя мадама, така че се оправяй.

Слязохме заедно с Ърскин по стълбите и се насочихме към алфата.

[1] Ястие от царевица, месо, пиперки и пр. ↑

[2] Презрително — испанец, италианец, португалец. ↑

[3] Настилка (за пътища) от чакъл и катран. ↑

Глава шеста

Опитвах се да реша какво да правя в тази понеделнишка сутрин, когато телефонът иззвъня. Надявах се, че се обажда мисис Есекс, за да ми предложи да пояздим, но беше Бърни.

— Здрасти, Джек! Виж какво, обади ми се мистър Есекс. Нещата се променят. Ще бъдеш ли някъде наоколо? От онова, което Джексън ми каза, разбрах, че кондорът ще бъде готов по-рано. Веднага щом се върна, ще мина при теб.

— Тук ще бъда — рекох и той затвори.

Часът беше 9:47, но се чувствах леко отпаднал. Предишната вечер с Тим бяхме ходили на кино и после доста бяхме пили. От него разбрах, че пистата ще бъде готова до края на седмицата. Беше във весело настроение, тъй като щеше да приключи с пет седмици по-рано. Каза ми, че ще получи голямо допълнително възнаграждение за това, че е свършил работата толкова бързо.

Поръчах си закуска и след като я изядох, включих телевизора и гледах един стар уестърн. Така минаха два часа, после се избръснах, взех душ и се облякох.

Бърни се появи около 13:00 ч. Изглеждаше така, сякаш на гърба му се бе стоварило огромно бреме. Затвори вратата и се отпусна в един стол.

Докато му приготвях питие, попитах:

— Успя ли да вразумиш Пам?

— Да. — Взе питието. — Прав си, Джек. Не бях помислил за това. Една жена в джунглата наистина би могла да провали тази операция. — Той отпи и изду бузите си. — Ама че преживяване беше! Господи, тези жени!

— Какво става с Есекс? — Личните му проблеми не ме интересуваха.

— Получих инструкции утре да го закарам до Париж. Новият самолет е готов за доставяне. Така че го оставям в Париж, връщам се, продавам стария самолет, приемам новия, минавам курса за подготовка и се приготвям да го взема от летище „Кенеди“, когато се върне. Ще лети от Париж с „Пан-Ам“.

— Мисис Есекс ще отиде ли с него?

— Да. — Погледна ме остро. — Защо е този интерес?

— Искам да знам къде ще бъде всеки. А Пам?

— Летището се затваря за четири седмици. Всички, освен Хари, Джейн и мен излизат в отпуска. Пам ще отиде при омъжената си сестра, докато не светне зелената лампичка, после ще замине за Мерида и ще ни чака.

— Значи имаме четири седмици?

— Точно така. Говорих с Джексън за това. Казах му, че имам нужда от теб, за да се грижиш за кондора. Той пък разговаря с мистър Есекс и въпросът е уреден. От днес си на заплата. Тридесет хиляди. Трябва да се видиш с Маклин, началника на личен състав, който ще подпише с теб договор и ще уреди всичко. Официално започваме работа след четири седмици, но докато ти и останалите сте в отпуска, ще получавате заплата.

— Това ми харесва. — Направих пауза и после продължих: — Можеш ли да ми кажеш на коя дата ще докараш новия самолет?

— На 3 октомври, освен ако не успея да мина тестовете.

Сега беше 4 септември.

— Когато отвличаме този самолет, трябва да бъдем въоръжени, Бърни. Нямам намерение да поемам никакви рискове с онези бандити. Всеки от нас трябва да има автоматичен пистолет и поне един автомат.

Той ме погледна неспокойно.

— Наистина ли мислиш, че можем да имаме неприятности?

— Не знам, но смятам да взема предпазни мерки. Къде можем да си намерим оръжие?

— Това не е трудно. Тук имаме оръжеен склад. Доста добре е зареден. Само трябва да си вземем, каквото ни трябва.

— Чудесно. Има и още нещо, Бърни. Всички трябва да имаме фалшиви паспорти. Трябва да започнем нов живот. Мислиш ли, че Кендрик може да го уреди.

— По дяволите! Изобщо не съм се сетил за това. Прав си. — Бърни се поколеба, после кимна. — Ако той не може, никой друг няма да може.

— Днес ще се видя с него. Трябват ми ваши снимки за паспорт.

— Няма проблеми. Винаги си имаме резервни. Ще ти ги донеса.

— И още нещо. Мислих си за заплащането, Бърни. Предложих да стане на твое име в Националната банка на Мексико. Това беше чиста глупост. Сега смятам да открием компания в Мексико. Това е далеч по-безопасно. Ще замина за Мексико Сити и ще го уредя. Реших да я наречем „Блу Рибън Еър Текси Сървис“. Щом я открием, Кендрик ще преведе парите в банката, която ще обслужва компанията. Какво ще кажеш?

Той премигна.

— Доста повече те бива от мен, Джек. Чудесно. Идеята за „Блу Рибън Еър Текси Сървис“ ми харесва. — Усмихна се и за първи път изглеждаше щастлив. — Ще имаш нужда от още пари, нали?

— Ще ги взема от Кендрик. Донеси ми снимките и остави останалото на мен.

— О’кей.

— И още едно нещо. Как ще разделим трите милиона?

Изглеждаше смутен.

— Наистина не съм мислил за това.

— Е, аз пък съм. Ти си измислил идеята, така че получаваш милион. Аз пък се грижа за осъществяването й, така че получавам милион и четвърт. Хари получава три четвърти. Така виждам нещата.

Той се раздвижи неспокойно.

— Забравяш Пам.

— Тя е твоята мадама, Бърни. Ти ще се погрижиш за нея. Тя не участва в осъществяването на операцията.

Той се поколеба и вдигна рамене.

— Така е.

— О’кей, значи се разбрахме за заплащането?

— Ще трябва да говоря с Хари.

— Такива са моите условия. Без мен тази операция никога няма да излезе на успешен край и ти го знаеш.

Той се изправи изморено на крака.

— Добре, Джек. Разбрахме се.

Когато си тръгна, се обадих в румсървиса и им казах да изпратят специалитета си за деня. Метр д’отелът отвърна, че са го уведомили, че вече се числя към персонала и ако искам да ям, трябва да отида в ресторанта.

Тогава отидох в офиса на Маклин. Той ме поздрави така, както някой важен ръководител поздравява свой служител. Помоли ме да му върна всички кредитни карти, които ми бе дал, и ми подхвърли един формуляр. Каза ми, че след като го попълня, първата ми заплата ще бъде преведена във „Флорида Банк“. Когато попълних формуляра, ме уведоми, че вече няма да ползвам алфата. Уес Джексън очевидно е бил доста зает тази сутрин.

Отидох в ресторанта, обядвах и си платих сметката, после се върнах в къщичката си. След малко дойде Бърни. Даде ми няколко снимки за паспорт.

— Говори ли с Хари? — попитах.

— Да. Съгласен е с тази подялба. — Погледна ме замислено. — Май си му направил доста голямо впечатление.

— Радвам се да го чуя. Виж какво, Бърни, вече не съм важна личност тук. Имам нужда от кола.

— Вземи моята: буика. Аз мога да използвам служебната. — Тръгна към вратата и спря. — Предстои ми дяволски много работа, Джек. Тръгваме утре по обед. Какво смяташ да правиш, докато ме няма?

— Ще се видя с Кендрик, после ще отлетя до Мексико Сити и ще уредя откриването на компанията, след това ще си отида у дома да прекарам малко време със стареца си.

— Можеш да се свържеш с мен в „Ейвън Еър Корпорейшън“, Тексас, от 10 септември нататък. С Хари ще караме курса.

— О’кей. Значи ще се срещнем тук на 3 октомври?

— Да.

Стиснахме си ръцете.

Когато отвори вратата, той погледна неспокойно към мен.

— Мислиш ли, че ще успеем?

Усмихнах му се.

— Трябва да успеем, нали така?

* * *

Луис де Марни, помощникът на Кендрик, се зададе, махайки ми с ръка, по пътеката в галерията, от двете страни на която бяха изложени съкровища на изкуството.

— Мистър Крейн! Колко хубаво! — възкликна той. — Клод точно говореше за вас тази сутрин. Наистина се чудехме кога ще ви видим отново.

Огледах се. Широката зала беше претъпкана с неща, по които биха си паднали богаташите.

— Той тук ли е?

— Разбира се. Един момент. Ще му съобщя. — И като въртеше задника си, се понесе по пътеката и изчезна през една врата в края на залата. След малко отново се появи и ми направи мълчаливо знак.

Минах по пътеката и влязох в просторна стая с панорамен прозорец с изглед към морето, луксозно обзаведена с впечатляващи антики и окачени по тапицираните с коприна стени картини, които вероятно струваха цяло състояние.

Кендрик седеше на един широк стол и беше сложил краката си на табуретка. Стана и ми подаде ръка. Лицето му се озари от дяволита усмивка.

— Толкова се радвам, скъпи. Седни, моля те. Едно мъничко питие? Уиски? Шампанско? Имаме всичко. Просто кажи.

— Нищо, благодаря. — Запалих цигара и се настаних срещу него. Де Марни се мотаеше отзад. — Искам фалшиви паспорти. — Сложих снимките на масичката до него. Можеш ли да го уредиш?

— За кого?

— За Бърни, Ърскин, мен и Пам.

Очите му се вгледаха в мен изпитателно и той кимна.

— С нови имена ли ще сте?

Извадих портфейла си и му подадох листче.

— Може да се уреди, но ще е скъпичко, драги. — Изду бузи и рече: — Всичко се плаща, скъпи.

— Ти финансираш операцията — отвърнах. — Не ме интересуват цените.

— Да. — Той взе снимките, листчето, кимна на Де Марни и му ги подаде. — Уреди го, драгоценни.

Де Марни се оттегли.

Кендрик размести ужасната си перука и ме погледна въпросително.

— Друго какво, скъпи?

— Искам две хиляди долара в брой.

Той направи гримаса.

— Ще бъдат от твоя дял.

— Не, няма. Ти се грижиш за разноските, а те са ми необходими точно за това.

Усмихна се, но очите му приличаха на мокри камъчета.

— Добре. — Той се изправи тежко, отиде до едно бюро, отвори чекмедже и след като порови известно време из него, се върна с пачка банкноти. — Нали не се съмняваш, че този самолет ще бъде доставен?

— Бърни ще го докара, не аз. Попитай него. — Сложих парите в страничния си джоб.

— Доволен ли си от пистата?

— Да.

— Добре. Има ли още нещо за обсъждане?

Изправих се.

— В момента не. Кога ще са готови паспортите?

— Утре следобед.

— Ще дойда да ги взема. — Когато тръгвах към вратата, той рече: — Нали не мислиш, че ще има неприятности?

— Не и от наша страна. Парите готови ли са? Милион и половина?

— Ще са готови до края на седмицата.

— Ще ти дам инструкции къде да ги пратиш. Променихме идеите си за плащането. Ще открием компания в Мексико. По-късно ще те запозная с подробностите.

Той ми смигна.

— Колко умно да се открие компания.

— Да. — Отново го погледнах втренчено. — Самолетът няма да излети, преди да получим аванса.

— Разбрах. — Направи пауза и додаде: — Ако имаш нужда от стабилен адвокат в Мексико…

Отрязах го.

— Аз ще се погрижа за това. Е, до скоро. — И си тръгнах.

Отидох до „Флорида Еърлайнс“ и си запазих място за полета до Мексико Сити в 10:00 ч. на 6 септември, а след това, тъй като нямаше какво друго да правя, подкарах към плажа и прекарах остатъка от следобеда, омайвайки с приказки едно маце, което имаше тяло на звезда от „Плейбой“ и кух като дупка в стената мозък. И все пак ми беше забавно с нея, а когато слънцето започна да залязва, тя ми обяви, че трябва да се прибира вкъщи, за да приготви вечерята за съпруга си. Разделихме се като приятели.

Реших, че ще поканя Тим за едно последно напиване, но го заварих вече да си събира багажа. Извини ми се, че няма да дойде с мен.

— Тръгвам, щом пукне изгревът, Джек — обясни ми. — Чака ме сериозна работа в Родезия.

— Вие, строителите на писти, наистина се оправяте добре. — Пихме по едно питие заедно, казахме си довиждане и аз го оставих. Не ми се искаше да излизам сам в града, така че отидох в ресторанта, хапнах лека вечеря и се върнах в бунгалото си. Включих телевизора.

Около 22:00 ч. телефонът иззвъня. Вдигнах слушалката и чух женски глас да казва: „Мистър Крейн?“

По гърба ми премина тръпка. Нямаше нужда да ми обяснява кой се обажда. Мисис Есекс имаше много специфичен глас. Щом веднъж го чуеш, не можеш да го забравиш.

— Здрасти — рекох.

— Ще бъда в бунгалото си от 24 септември за пет дни — рече тя. — Поканен си. — И затвори.

Оставих слушалката, запалих цигара, загасих телевизора и се отпуснах в едно кресло. Откакто бяхме прекарали известно време в леглото заедно, рядко излизаше от ума ми. Все се чудех дали страстната ни авантюра е минала и заминала: сега разбрах, че не беше. Пет дни и бях поканен! Пет дни сам с нея в закътаното й бунгало! Трябваше да чакам осемнадесет дни! Поех си дълбоко въздух. Тази нощ не спах кой знае колко дълго.

Следващия следобед взех паспортите. Кендрик го нямаше, но Де Марни свърши работата. Моят паспорт беше хубав. Сега се казвах Джек Нортън. Проверих останалите: всички бяха хубави като моя.

— Доволен ли си? — попита Де Марни.

— Разбира се. Предай най-топлите ми чувства на Дебелака — казах и си тръгнах.

* * *

Баща ми ме посрещна на гарата. Изглеждаше по-висок, по-тънък и по-стар.

Стиснахме си ръцете и се отправихме към раздрънкания му шевролет.

— Как върви, Джек? — попита той, докато се отдалечавахме от малката гара и карахме към къщата му.

— Доста добре, татко. Как вървят нещата при теб?

— Както обикновено. Човек не очаква много, когато е достигнал до моята възраст. И все пак банката върви добре. Тази седмица се откриха четири нови сметки.

Ама че триумф! — рекох си и мислите ми се насочиха към милиона и четвърт, които скоро щях да притежавам.

— Чудесно, татко.

— Е, не е зле. Купил съм хубав стек за вечеря. Добре ли се храниш, синко?

— Да.

— Изглеждаш във форма.

— Точно така е.

Настъпи продължително мълчание. Гледах улиците, малките магазинчета, обикновените хора. Някои от тях махнаха за поздрав на стареца ми. Вече започнах да съжалявам, че съм се върнал, но трябваше да го направя. Това беше последният път, когато щях да го видя. След тридесет дни щях да съм мъртъв за него и трябваше да остана мъртъв, ако исках да си запазя всичките онези пари.

Когато стигнахме у дома, отидох в малката си, мизерна спалня — какъв контраст с луксозното ми жилище на летището на Есекс! — и си разопаковах багажа. После слязох в дневната. Баща ми извади бутилка „Къти Сарк“.

— Хайде, Джек. Направи си едно питие — рече той. — За мен не. Уискито, както изглежда, вече не ми се отразява добре.

Погледнах го изпитателно.

— Добре ли си, татко?

Той ми се усмихна мило.

— На шестдесет и девет съм. За възрастта ми, както се казва, съм добре. Приготви си питието и ела да седнеш.

— Кога смяташ да се пенсионираш?

— В банката ми говориха за това, но аз им казах, че искам да продължа. Моите клиенти не желаят да се оттеглям, така че се реши да продължа, докато ми се наложи да спра. — Той отново се усмихна. — Все още не искам да го правя.

Приготвих си силно уиски с вода, намерих лед и след това отидох да седна при него.

— Разкажи ми с какво се занимаваше — рече той.

Нямах намерение да го правя, но му казах, че сега работя за Лейн Есекс, че съм на заплата при него, че се очаква нов самолет и че аз ще отговарям за изправността му.

— Лейн Есекс? — Старчето ми изглеждаше впечатлено. — Умен човек… сигурно има милиард. Говори се, че не е подбирал пътищата, по които е печелил парите си. — Вдигна рамене. — Предполагам, че никой не може да натрупа толкова пари, ако подбира пътищата. — Погледна ме тъжно. — Значи се установяваш в Перъдайс Сити? Няма да те виждам често.

— О, хайде, татко! Надявам се да прекараш отпуската си при мен. Както и да е, аз поне ще идвам тук през отпуските си. — Мразех се, че му говоря така, защото знаех, че след две седмици ще се сбогувам с него завинаги.

— Гладен ли си, синко? — Той се надигна тежко от стола си. — Мислиш ли, че ще е добре да ядем стека с пържен лук? — Погледна ме с надежда. — Купих малко.

— Да, разбира се.

— Остави го на мен. — Той тръгна към кухнята, спря и попита: — Запозна ли се с мисис Есекс, Джек?

Замръзнах.

— Запознах се.

— Чух, че била много красива жена. Видях нейна снимка в едно списание, но снимките могат да те излъжат… Наистина ли е красива?

— Може да се каже. Да, красива е.

Той кимна и влезе в кухнята. Допих уискито си, запалих цигара и се замислих за последната седмица.

Бях отишъл в Мексико Сити и бях отседнал в малък хотел, който гледаше към парка „Аламеда“. Бях отишъл в Националната банка на Мексико и се бях представил като Джек Нортън. Казах на управителя, че искам да открия компания с начален капитал от милион и половина долара. От този момент нататък всичко тръгна като по вода. Той извади формуляри и ги попълни вместо мен. Рече, че няма да има проблеми. Дадох му новото име на Бърни като президент на компанията и му се представих като мениджъра й. Добавих и новите имена на Ърскин и Пам, като му казах, че са директори. Прекарах половин час, подписвайки формуляри, а той ме увери, че до края на седмицата „Блу Рибън Еър Текси Сървис“ ще бъде регистрирана като рентабилно предприятие. Аз пък го уверих, че парите ще бъдат преведени на името на компанията горе-долу по същото време. Стиснахме си ръцете и си тръгнах.

Толкова просто беше. Чуждестранните пари, особено доларите, бяха точно онова, от което имаше нужда мексиканската икономика.

И ето ме сега, преодолял това препятствие, в малката, невзрачна къщичка на баща ми. Изядохме стековете, които бяха хубави, побъбрихме още малко и после си легнахме.

Това беше първият ден. Не знам как изтърпях следващите седем, но някак си успях заради баща си. Той беше в банката по цял ден, така че оставах сам. Разхождах се наоколо, срещах се с момичета, но след мисис Виктория Есекс те ми се струваха толкова ужасни, толкова тъпи и толкова дяволски скучни, че престанах да излизам. Стоях си вкъщи, гледах телевизия, пушех и броях часовете до 24 септември.

На 23 септември предложих на баща ми да излезем вечерта за прощална вечеря.

— Мога да ти сготвя нещо, Джек — рече той, — но ако искаш, да излезем…

— А ти не искаш ли? Хващам се на бас, че не си ходил на ресторант, откакто мама почина.

— Вярно е. Е, ще бъде разнообразие. Да, хайде да го направим.

Отидохме в най-добрия ресторант в града: нищо особено, но достатъчно приличен. Ресторантът беше доста пълен и, изглежда, всички там познаваха баща ми. Твърде дълго вървяхме към масата си. Той трябваше да спира, да се здрависва и да ме представя, докато стигне до следващата маса. Всички те бяха незначителни хорица и ми досадиха до смърт, но се държах толкова мило, колкото можех.

— Доста видна личност си тук, татко — казах, когато най-сетне седнахме на масата. — Нямах представа, че си толкова известен.

Той се усмихна щастливо.

— Ех, синко, човек не може да работи четиридесет и пет години в един град, без да си създаде приятели.

— Предполагам, че е така.

Метр д’отелът се приближи и също се здрависа. Беше дебел дребничък човек с изморен вид, смокингът му беше износен и протрит, но се отнасяше с баща ми така, сякаш той беше президент и това ми хареса.

— Какво ще си поръчаш, татко? — попитах. — Не… само не стек!

Той се изсмя. Изглеждаше истински щастлив. Уважението, с което го бяха посрещнали, му се беше отразило доста добре.

— Ами…

— Хайде да си поръчаме стриди и пай с дивеч.

Очите му светнаха.

— Ами, стридите са доста скъпички, Джек.

Ядохме стридите с шампанско, а пая — с прилично бордо. След храната, която бях ял в Перъдайс Сити, тази ми се стори доста зле, но баща ми наистина я хареса.

След като се нахранихме, при нас дойдоха двама дебели, повехнали и надути старци. Единият от тях беше кметът, а другият — управителят на парковете. Старецът ми страхотно се веселеше. Аз седях и мислех за утрешния ден.

Когато се прибрахме вкъщи, баща ми каза:

— Е, Джек, това беше най-хубавата вечер, която съм прекарвал, откакто майка ти почина. Можем добре да си живеем, ако вземеш гаража на Джонсън.

— Още не, татко — рекох, — но някога може и това да стане. — И се почувствах като най-пропадналия тип.

* * *

Взех буика на Бърни от аерогарата на Перъдайс Сити и подкарах по магистралата.

Помислих си за баща си, който на шестдесет и девет години работеше в онази загубена банка, и за това, как щеше да реагира, когато научеше, че съм загинал при самолетна катастрофа. Помислих си и за факта, че сега бях на заплата при Есекс, който ми плащаше по тридесет хиляди годишно, а би ми плащал и повече. Може би бях луд, че се впусках в това отвличане. Защо не можех да приема работата, която ми беше дал Есекс, и да не поемам риска да участвам в кражбата на самолета? После си помислих какво означаваха милион и четвърт. Не бих могъл и да се надявам да натрупам такава сума, дори и да останех на работа при Есекс до пенсия. В едно нещо обаче бях сигурен: щом получех дела си, щях да напусна Бърни. Нямах вяра в „Блу Рибън Еър Сървис Корпорейшън“. Щях да взема парите си и да замина за Европа. Точно къде щях да се установя, нямах представа, но щях да избера някое място и като инвестирах добре всичките тези пари, щях да водя безгрижен живот.

Стигнах до усамотеното бунгало към пладне. Запитах се дали мисис Есекс ме чакаше. Мисис Есекс? Беше ми трудно да мисля за нея като за Виктория… дори и като за Вики. В нея имаше нещо, което не ми позволяваше да бъда фамилиарен, въпреки че я бях плеснал по задника и я бях чукал. Тя беше много особена жена.

Паркирах пред бунгалото. Когато излязох от колата, вратата се отвори, отвътре излезе чернокож прислужник и ми се усмихна.

При появата му истински се притесних. Зяпах го, докато вървеше към мен. Беше слаб, висок, със сплескан нос и блестящи черни очи и беше облечен с бяло сако, зелен панталон, а широките му ходила бяха обути в зелени сандали.

— Здравейте, мистър Крейн — рече той.

— Здрасти!

Какво, по дяволите, беше това? — помислих си.

— Мисис Есекс няма да дойде, преди да мине обяд, мистър Крейн.

— О… ами — измърморих объркано.

— Ще взема багажа ви. — Направи пауза и ми се усмихна. — Казвам се Сам Уошингтън Джоунс. Наричайте ме Сам. О’кей?

— Добре.

Отвори багажника и извади багажа ми.

— Ще ви заведа до стаята ви, мистър Крейн.

Тръгна пред мен към бунгалото, спря до една врата, кимна към нея и рече:

— Това е спалнята на мисис Есекс. — Продължи по коридора и отвори друга врата. — Това е вашата стая, мистър Крейн.

— Благодаря.

— Мога ли да разопаковам багажа ви, мистър Крейн?

— Сам ще го направя.

Сложи куфара ми до леглото.

— Обядът ще е след половин час. Да ви донеса ли питие, мистър Крейн?

— Уиски с лед, моля.

Стоях неподвижен около минута. После си казах, че тя би трябвало да има някой, който да се грижи за нея. Жена като нея не би могла да готви, да почиства бунгалото, да оправя леглата. Запитах се как ли бе успяла да опорочи този приятен негър.

Разопаковах багажа, сложих нещата си в гардероба, измих се в банята и после отидох в дневната. На една масичка беше оставено двойно уиски с лед. Седнах, отпих, запалих цигара и зачаках.

Сам влезе след двадесет минути.

— Готов ли сте да обядвате, мистър Крейн?

— Винаги съм готов да ям.

Той се усмихна и се оттегли. След няколко минути влезе, бутайки пред себе си масичка на колелца. За начало имах десет големи скариди. Основното ястие беше кебап с къри. Накрая ме очакваха кафе и бренди.

— Страхотен готвач си, Сам — похвалих го.

— Да, мистър Крейн. Госпожата обича хубавата храна.

Седях си, пушех и си почивах, а после, някъде към 15:00 ч., чух шума на приближаваща се кола. Станах и излязох навън.

Мисис Есекс пристигна, като караше бързо по алеята едно порше, и ми махна, когато закова спирачки на няколко фута от мен.

— Здрасти, Джек! — И се измъкна от колата.

— Изглеждаш страхотно — рекох.

Тя ме погледна изпод вежди и се усмихна.

— Сам погрижи ли се за теб?

— Разбира се. Невероятен готвач е.

Влязохме в бунгалото и тя се отпусна в едно кресло далеч от мен.

— Учуден ли си? — Усмихна ми се.

— Можеш да бъдеш сигурна.

— Доволен ли си?

— Това е меко казано.

Изсмя се. Господи! Тя изглеждаше страхотно!

— В момента съм за пет дни в Ню Йорк при сестра си — каза ми. — Тя има същият проблем като мен, така че си помагаме. Аз лъжа заради нея, тя — заради мене. — Отново се изсмя. — Лейн е прекалено зает, за да се грижи за мен. — Погледна ме с блестящи очи. — Но ти ще го направиш, нали?

Подадох й ръката си.

— Защо да чакаме? — рекох.

* * *

Следващите пет дни отминаха, следвайки един и същ график. Спяхме заедно, любехме се, ставахме около 10:00 ч., ядяхме сервираната от Сам закуска, после яздехме в гората. Тя беше прекрасна на коня. Не откъсвах очи от нея, докато яздеше. После се връщахме в бунгалото и Сам ни поднасяше обяд. След като се нахранехме, си лягахме и тя винаги страшно се възбуждаше, когато се озовавах отгоре й. После дълго се разхождахме из гората, държейки се за ръце, а слънцето припичаше над нас. Тя не говореше много. Изглежда, просто искаше да съм до нея, да държа ръката й и да бродим наоколо. Когато слънцето залязваше, се връщахме в бунгалото и пускахме капаците на прозорците. Пийвахме по нещо и гледахме телевизия, след което Сам ни донасяше лека вечеря, но неговите леки вечери бяха много специални: суфле от омар, пъстърва с бадеми, яйчена салата с пушена сьомга и така нататък. Никой от нас не правеше опит да говори, както разговарят обикновените хора. Това беше сексуална връзка. Тя ме желаеше като жребец: нямаше никакво лично чувство. Заобикалящата ни обстановка беше чудесна. Храната на Сам беше превъзходна, а и тя беше страхотна.

Последната вечер — знаех, че на следващия ден Бърни ще докара новия самолет, — имахме специална вечеря. Започнахме с пъдпъдъци, след това фазан с всичките му подправки, придружен от „Латур“ от 1959 г.

— А сега се връщам при Лейн — каза тя, докато вдишвахме уханието на брендито. Усмихна ми се. — Хубаво ли беше?

— За мен беше превъзходно: най-хубавото. А за теб?

— Ммммм!

Тя стана и аз я загледах, докато се разхождаше из голямата дневна, като наблюдавах бавното, чувствено поклащане на стегнатото й дупе и начина, по който се повдигаха гърдите й.

— Ти си по-добър любовник от Лейн.

— Така ли? — Взрях се в нея. — Само защото имам време да се любя с тебе, а той няма.

— Жената има нужда от любов. Когато има лошия късмет да се обвърже с мъж, който може да мисли само как да прави пари… — Вдигна рамене. — Пари и бизнес, а жената има нужда да й се обръща внимание.

Сам влезе, за да ни предложи още кафе.

Докато наливаше, той попита:

— Да събера ли багажа ви, мисис Есекс?

— Да, ако обичаш.

И така, това беше краят на преживяването. Тази жена, която ми се бе отдала толкова лесно, сега вече беше като баща ми. И двамата от утре нямаше да съществуват за мен. Утре щях да съм в кондора и да бъда мъртъв за света. Нямаше никога повече да видя баща си, но го бях приел. Той беше изживял живота си, но ме болеше, че повече няма да видя тази жена, която седеше до мен, и прекрасните теменужени очи, които ме гледаха замислено.

Когато Сам се оттегли, тя каза:

— Имала съм много мъже, Джек. Жената има нужда от мъж, а Лейн, както вече ти споменах, е прекалено зает, за да се занимава с мен, и много изморен. Не можеш да си представиш колко е ужасно за жена като мен да чака мъжът й да се върне и тогава да открие, че той е уморен. Мъжете мислят само за себе си. Той си въобразява, че мога просто да си седя и да чакам да му дойде настроението. — Потупа ме по ръката. — Това е последната нощ, която можем да прекараме заедно в безопасност, Джек, но ако внимаваме, може да има и още нощи. — Изправи се. — Хайде да си лягаме.

На следващата сутрин я гледах как потегля с поршето. Махна ми веднъж и изчезна.

Сам излезе навън, под слънчевата светлина.

— Багажът ви е събран, мистър Крейн.

Подадох му двадесетдоларова банкнота.

— Не — рече той, като се усмихна. — За мен беше удоволствие.

Така че го оставих и подкарах към летището.

Около 15:00 ч. новият кондор кацна на пистата. Потеглих натам с един джип и стигнах точно, когато Бърни и Ърскин стъпиха на земята.

— Ама че самолет — възкликнах, когато стигнах при тях.

— Не знаеш и половината за него. Истински красавец е — каза Бърни.

— Някакви проблеми?

— Никакви: лети като птичка.

Спогледахме се.

— Кога ще провеждаме нощния изпитателен полет?

— Мисля да е в събота.

Така ни оставаха три свободни дни.

— Сигурни ли сте, че няма проблеми?

— Никакви, Джек — рече Ърскин. — Прекрасен е.

— Разгледай го, Джек — предложи ми Бърни. — Имам да пиша разни неща, а после трябва да се обадя на мистър Есекс. Хари ще те разведе.

Той влезе в един от чакащите джипове и потегли.

Ние с Хари се качихме в самолета. В него имаше всичко, което един богаташ можеше да пожелае. Имаше шест добре обзаведени като спални кабини. Личният апартамент на Есекс беше нещо наистина луксозно. Имаше и тясна и дълга заседателна зала, в която можеха да седнат десет души и малко секретарско кабинетче, оборудвано изцяло с апаратура IBM. Бар, малка, добре обзаведена кухня, а в далечния край две малко по-зле мебелирани кабини за персонала.

— Изглежда, има всичко, освен басейн — казах след огледа. — Не е ли срамота, че онзи мексиканец ще помете целия този лукс и ще напълни самолета с кубинци и оръжие.

Хари вдигна рамене.

— Така стоят нещата. Хич не ми пука, стига да си получа парите.

— Значи в събота през нощта?

Той кимна.

— Как се чувстваш, Хари? Как възприемаш това, че ще си мъртъв? Че никога няма да се върнеш в Съединените американски щати?

— Да, трудно решение, но няма друг начин да спечеля толкова много пари.

— Ще останеш ли с Бърни и такситата му?

Той поклати глава.

— Не. Това не ми вдъхва доверие. Ще си взема дела и ще изчезвам. Ами ти?

— И аз. Мислил ли си къде ще отидеш?

— В Рио. Там имам връзки. А ти?

— Може би в Европа. Първо трябва да си взема парите.

— Мислиш ли, че ще имаме някакви проблеми?

— Не и по начина, по който съм уредил въпроса. — Разказах му за откриването на компанията, за разговора си с Кендрик. — Трябва да стане.

Качихме се в джипа и се отправихме към контролната кула. Докато пиехме бира, Бърни се присъедини към нас. Каза, че е разговарял с мистър Есекс в Париж и му е съобщил, че ще правим нощен изпитателен полет в събота.

— По-добре ще е да ида да се видя с Кендрик — рекох. — Ако ще започваме в събота през нощта, дотогава искам да имам потвърждението от банката. И, Бърни, качи на борда оръжието и амунициите. Всеки да има автоматичен пистолет. Какво друго можеш да вземеш?

Бърни погледна към Хари.

— Ти познаваш оръжейния склад.

— Има три японски „Армалити“ — наистина добри оръжия, и може би четири „чикагски пиана“[1].

— Да вземем по един от двата вида. Ами гранати?

— Ще се намерят.

— Да речем шест.

И двамата ме зяпнаха.

— Наистина ли очакваш неприятности, Джек? — попита Бърни и челото му се изпоти.

— Искам да съм сигурен, че ще можем да ги предотвратим, ако възникнат.

— Ами…

— Качи тези оръжия на борда. — Станах. — Аз ще отида да говоря с Кендрик. Какво ще кажете да вечеряме заедно и да обсъдим всичко това?

— Добре — отвърна Бърни. — Ще се срещнем в моето бунгало. Ще поръчам вечеря.

— Около 20:30 ч.?

— О’кей.

Взех буика на Бърни и подкарах към Перъдайс Сити. Три часа по-късно почуках на вратата на Бърни и той ми отвори. Хари пиеше скоч и стана да ми приготви питие.

— Как мина? — попита Бърни. Изглеждаше разтревожен и под очите му имаше тъмни кръгове.

Седнах и взех чашата, която Хари ми подаде.

— В петък ще получим съобщението от банката. Казах на онзи дебел педал, че самолетът няма да помръдне, докато не го получа. — Усмихнах се на Бърни. — Отпусни се. Всичко е наред. Ще успеем.

Но откъде можех да зная, че ще се случи нещо, което никой от нас не предполагаше? Всичко ми изглеждаше добре. Бях си направил труда да стане добре, но винаги има нещо, повтарям — нещо — което човек не би могъл да предвиди.

[1] Разговорно — „Томпсън“. ↑

Глава седма

В петък следобед взех банковото бордеро от Кендрик. Казах му, че самолетът ще бъде доставен в ранните часове на неделя и че няма да има проблеми. После изпратих телеграма на Олестрия, като му давах същата информация.

Върнах се на летището и се обадих в Националната банка на Мексико. Попитах директора, с когото бях работил, дали парите са пристигнали. Той отвърна, че са пристигнали и са сложени в сметката на „Блу Рибън Еър Текси Сървис Корпорейшън“. Направо го виждах как се покланя, докато ми говори. Предадох новината на Бърни и Хари.

— Сега зависи от вас двамата да доставите самолета — рекох. — Аз свърших моята работа.

През целия петъчен следобед от 15:30 до 19:00 ч. ние тримата работихме в самолета. Аз се запознах с двигателите, а Бърни и Хари работеха в кабината. Не възникнаха никакви проблеми. Съботната сутрин прекарахме в контролната кула, където Бърни и Хари записваха програмата на полета ни. Моите подчинени малко се поучудиха, когато им казах, че искам да заредят самолета с пълния капацитет гориво. Напълниха резервоарите под мое наблюдение.

Излитането беше определено за 20:30 ч. Дотогава щеше да е вече тъмно. Следобед излетяхме на изпитателен полет до Маями и обратно. Самолетът беше истинско чудо.

Хари беше качил оръжието на борда и аз се захванах с него. Скрих един от автоматите „Армалит AR180“ в спалнята на Есекс. Сложих го под дюшека. Този автомат изстрелваше куршуми дум-дум — 223, от които загиваш на секундата. Втория „Армалит“ скрих в кабината за персонала. Автоматът „Томпсън“, познат като „чикагско пиано“, скрих в кабината за управление. Шестте ръчни гранати оставих в едно шкафче с ключ до входа на самолета. Решихме, че автоматичните пистолети ще носим на хълбоците си. Разведох Бърни и Хари из самолета, за да им покажа къде съм сложил оръжието.

— Може да не ни потрябват — рекох, — но ако възникнат неприятности, ще знаете къде да ги намерите.

Виждах, че на Бърни това не му харесва: изглеждаше блед, неспокоен и се потеше. Хари само кимна. Е, като че ли това беше всичко. Имахме още три часа да чакаме, преди да излетим. Казах, че отивам да си събера нещата, оставих ги и се върнах в бунгалото си. Направих си питие, запалих цигара, после, след известно колебание, поръчах разговор с баща си. Знаех, че това ще е последният път, в който ще разговарям с него. Докато чаках да ме свържат, осъзнах, че ще ми липсва, и отново изпитах съмнение дали предприемам най-доброто нещо за своето бъдеще.

След известно забавяне той се обади.

— Режех тревата, Джек. Току-що чух телефона.

Попитах го как е.

— Добре съм. А ти?

— Чудесно. — Казах му, че ще имаме нощен изпитателен полет с кондора.

— Опасно ли е?

Насилих се да се изсмея.

— Няма нищо такова, тате, само рутина. Трябваше да убия няколко минутки и се сетих за тебе: хареса ми престоят при теб. — Исках да му кажа нещо хубаво, с което да ме запомни. — Страхотна вечер прекарахме заедно. Ще я повторим.

— Сигурен ли си, че този нощен полет ще мине както трябва?

— Разбира се, татко. — Направих пауза и после продължих: — Сега трябва да вървя. Просто исках отново да чуя гласа ти. Пази се.

— Да не би нещо да не е наред?

— Всичко е, както трябва. Е, доскоро, татко. — И затворих.

Седях втренчен в стената отсреща. Усетих, че сгреших, като му се обадих. Сега знаех, че ще се безпокои. Беше умен. Никога преди не му се бях обаждал от толкова далече. Е, поне бях чул гласа му за последен път.

Приготвих си ново питие и мислите ми се насочиха към мисис Есекс. Копнеех да чуя гласа й още един път, но се колебаех. Това обаждане можеше да е опасно. Реших да не го правя, но след като се разходих из бунгалото и си направих още едно питие, отидох до телефона и набрах номера на къщата на Есекс. Казах си, че ако се обади икономът, ще затворя, но вдигна тя.

— Здрасти! — рекох.

— О… ти ли си?

— Да. Можеш ли да говориш?

— Той няма да се върне до вторник. Да, мога да говоря.

Този прекрасен глас! Представих си тялото й и невероятните теменужени очи.

— Липсваше ми.

— Хайде да се позабавляваме тази вечер, Джек. — Гласът й издаваше нетърпението й. — Джексън ще води жена си на шоу. Няма да ни пречи. Нека се срещнем някъде.

— Не мога. В 20:30 ч. излитаме за изпитателен полет с кондора. Трябва да отида с тях.

— О, по дяволите! Искам те, Джек!

— Какво ще кажеш за неделя вечерта? — Сега ми се щеше да не бях й се обаждал, тъй като знаех, че в неделя вечерта ще бъда в Юкатан.

— Не можеш ли да се измъкнеш от този изпитателен полет?

— Никаква възможност. — Сега наистина ми се искаше да не бях й се обаждал. Знаех колко упорита можеше да бъде. — Хайде да се уговорим за неделя, а?

— Не! Джексън ще е наоколо. И в понеделник ще е същото. Трябва да е тази вечер!

— Не може да се уреди! Съжалявам. Ще ти се обадя по-късно. — И затворих.

Това беше грешка, помислих си. Защо не можех да си държа глупавата уста затворена? Погледнах часовника. Минаваше 19:00 ч. Докато натъпквах нещата си в един куфар, телефонът иззвъня. Тъй като се страхувах, че се обажда мисис Есекс, реших да не вдигам. Отидох в ресторанта и седнах при Бърни и Хари, за да хапнем по един стек. Бърни изглеждаше неспокоен. Почти не сложи нищо в уста.

— Говори ли с Пам? — попитах.

— На път е за Мерида.

— Добре ли е?

Той попи потта от лицето си с кърпа.

— Мисля, че да. Разбира се, това не й харесва, но всичко ще се оправи, когато отидем при нея.

— Да. — За да сменя темата, рекох: — Какво мислите за това, че ще трябва да приземите самолета по тъмно в джунглата?

— Метеорологичната прогноза е добра. Не виждам никакъв проблем.

Бутнах чинията си настрани и погледнах часовника си. Часът беше 20:15.

— Можем да тръгваме. — Станах.

Хари каза:

— Реших все пак да заредя хладилника. Може да огладнеем.

— Това е добра идея.

— Не обичам да гладувам. — Хари се подсмихна. — Ако се загубим, един пълен хладилник може да ни повдигне духа.

— Няма да се загубим — сопна се Бърни. — Не говори глупости!

Хари ми смигна и ние последвахме Бърни навън, в осветената от луната нощ и се качихме в един джип. И тримата знаехме, че за последен път сме на американска земя. Тази мисъл ни действаше отрезвяващо и никой от нас не проговори, докато Хари караше към кондора.

Екипажът ни чакаше. Главният инженер, който се казваше Томпсън вдигна палец, когато излязохме от джипа.

— Всичко е наред, мистър Крейн — рече той и се усмихна. Имаше нещо лукаво в усмивката му, което ме накара да го погледна втренчено, но когато Бърни каза „Да вървим!“, престанах да мисля за това.

Бърни и Хари отидоха в пилотската кабина. Затворих вратата и се присъединих към тях.

Бърни извърши необходимите приготовления за излитане и се обади в контролната кула.

— Всичко наред ли е, Фред?

— Да, наоколо няма самолети, Бърни. Въздухът е изцяло твой.

След няколко минути бяхме във въздуха. Спогледахме се.

— Три милиона долара, идваме при вас! — възкликна Хари.

Останах в пилотската кабина, докато Бърни не се насочи към морето. Чувствах се неспокоен. Оставих ги и влязох в заседателната зала, огледах се, после отидох в кухнята. Хвърлих поглед в хладилника. Имаше богат избор от консервирана храна. Минах покрай апартамента на Есекс и влязох в една от кабините за гости, където бях оставил куфара си. Нямаше какво да правя поне още четиридесет минути. Легнах на леглото, запалих цигара и се опитах да не мисля за бъдещето си, но не успях. Продължавах да мисля за това, че изоставях първокласна работа със заплащане тридесет хиляди годишно, а освен това, че напусках мисис Есекс. Милион и четвърт долара! Какво, по дяволите, щях да правя с толкова пари? — запитах се. — Щеше да ми се наложи да започна напълно нов живот. Чудесно беше да си представям, че живея в Европа, но не можех да говоря никакъв друг език, освен родния си. Прерязвах си пътищата към начина на живот, който познавах. Парите всичко ли бяха? И защо се бях забъркал в това? Прекалено късно беше вече да разсъждавам, казах си. Сега нямах избор. След четиридесет минути щях да бъда мъртъв за баща си, за мисис Есекс и за всички хора, които познавах. Бях достигнал точката, от която нямаше връщане назад.

Погледнах през прозореца на кабината и видях светлините на Перъдайс Сити и след това на Маями да избледняват в далечината. Гледах, докато мъглата над морето не ги закри, и осъзнах, че ги виждам за последен път.

Разстроен от мислите си, отидох в пилотската кабина.

Погледнах високомера над рамото на Бърни и видях, че набираше височина.

— Още десет минути — каза Хари.

Когато се изкачи на двадесет и пет хиляди фута, Бърни престана да вдига самолета.

— Хари, ти разговаряй с Фред — рече той с дрезгав глас. — Мен ме тресе.

Ние с Хари се спогледахме. Той вдигна вежди.

— Не, не е вярно, Бърни — възразих му и сложих ръце на раменете му. — Въобразяваш си. Ти ще го направиш.

Той се отърси от ръцете ми и избърса изпотеното си лице.

— Вижте какво, момчета, трябва ли да го правим? — попита. — Все още имаме време да се върнем. Трябва ли да го правим?

— За какво, по дяволите, говориш? — излая Хари.

Бърни вдигна рамене безпомощно.

— Да. — Обърна пребледнялото си лице да ме погледне. — Ще успеем ли, Джек?

Изведнъж се изкуших да му кажа да обърне, но докато се колебаех, Хари грабна микрофона.

— Фред! — Гласът му звучеше пискливо. — В беда сме. Два от двигателите горят. Дяволските пожарогасители не работят! — Чух от въздушния контрол нещо да викат. Хари ги прекъсна. — Кацаме принудително в океана. Намираме се… — И изключи радиовръзката. — Спускай се, Бърни.

Бърни автоматично наклони носа напред и се понесохме главоломно към морето.

Хари остави микрофона.

— Ето това е — заяви той. — Как звучеше?

— Почти ме убеди. — Бях нервен. Колебанието ми бе предопределило бъдещето ми.

— Хващам се на бас, че Фред се е насрал.

Гледах Бърни. Задържа самолета на една височина. Сега бяхме на около осемстотин фута над морето. Спусна самолета още по-ниско. Когато достигнахме до триста фута и вече виждах вълните, той се насочи към Юкатан.

— Сега е моментът да пийнем по нещо.

— Да. Донеси ми една кока-кола, Джек — рече дрезгаво Бърни.

— И на мен — обади се Хари.

Оставих ги и отидох в кухнята, отворих хладилника и взех три бутилки кока-кола. Когато започнах да вадя лед, един глас каза тихо: „Здрасти, Джек!“ Изпуснах формата с леда в мивката.

Бих познал този глас навсякъде. Усетих как кръвта се оттегля от лицето ми, докато се обръщах.

На прага на кухнята стоеше мисис Виктория Есекс и ми се усмихваше.

* * *

Смътно си давах сметка, че подът вибрира, което ми подсказваше, че Бърни лети с максимална скорост.

По цялото ми тяло изби студена пот. Сърцето ми прескочи и след това запрепуска.

— Учуден ли си? — Мисис Есекс се изсмя. — Каза, че не можело да стане. — Отново се изсмя. — Такива неща не могат да ми се говорят: няма нищо невъзможно… така че — ето ме. Колко време ще продължи изпитателният полет?

Опитах се да проговоря, но устата ми беше пресъхнала, а лудото препускане на сърцето ми пречеше да дишам.

Просто я зяпах.

— Джек! Какво има? Не се ли радваш?

— Какво правиш тук? — Гласът ми беше дрезгав.

Красивите й вежди се смръщиха.

— Да правя тук? Този самолет е мой! Какво искаш да кажеш?

— Как се качи на борда?

— Какво общо има това? Рекох на главния инженер, че възнамерявам да летя с вас.

Спомних си лукавата усмивка на Томпсън.

— Това е изпитателен полет. — Сега бях преодолял шока и насилвах мозъка си да действа. — Мистър Есекс ще се вбеси, ако разбере, че си на борда. Може да се окаже опасно.

— Хич не ми пука! Лейн няма да разбере. — Тя влезе в кухнята. — Не си ли доволен?

— Но Томпсън ще те издаде!

— О, престани! Той се бои от мен толкова, колкото и Джексън. Попитах те: колко време ще продължи изпитателният полет?

— Три часа… не знам.

— Хайде да сефтосаме леглото на Лейн. Искам те.

В момента я желаех толкова, колкото бих желал да се разболея от рак.

— Чакат да им занеса колите.

— Дай им ги. Ще бъда в апартамента. — Тя протегна ръка и докосна лицето ми. — Това ще е ново преживяване и за двама ни.

За мен допирът й беше като целувката на смъртта.

Наблюдавах я как минава по пътеката и изчезва в апартамента на Есекс. Мозъкът ми работеше отчаяно. В ума ми се въртяха въпроси, за които нямах отговори.

Трябваше ли да кажа на Бърни и на Хари, че тя е с нас? Трябваше ли да обърнем? Как, по дяволите, можехме да го направим, след като Хари бе предупредил въздушния контрол, че кацаме принудително? Вече нямаше връщане! Тогава какво щяхме да правим? Представих си какъв прием ще получи мисис Виктория Есекс, ако онези мексикански бандити я видеха, и потреперих при тази мисъл. Бях успял да убедя Бърни да накара Пам да не пътува с нас, а тя далеч не беше толкова хубава като мисис Есекс. Имах чувството, че нито Бърни, нито Хари щяха да се обезпокоят: и двамата имаха причини да я мразят. Но аз бях фатално привлечен от нея и знаех, че нямаше да мога да стоя и да гледам как я изнасилва банда мазни муцуни.

Реших, че трябва да й кажа в какво е попаднала, преди да съобщя лошата новина на Бърни и на Хари. Занесох колите в пилотската кабина.

— Доста се забави — рече Хари, като грабна питието. — Умирам от жажда.

— Съжалявам: съдчето с лед беше доста сложно. Той ми се подсмихна.

— Имаме късмет: не се виждат никакви кораби.

— Някакви проблеми, Бърни? — попитах. Сърцето ми биеше като лудо.

Той допи колата и ми подаде празната чаша.

— Засега… не.

Хари беше със слушалки: едната беше на дясното му ухо, другата висеше до врата му.

— Фред е извикал на помощ флота.

— Ще стигнем ли там, Бърни? — попитах.

— Да. На тази височина радарът не може да ни хване.

— О’кей. Ще оставя това на вас двамата. Аз ще подремна.

— Смяташ да опиташ леглото на Есекс ли? — Хари се изсмя. — Предполагам, че тази светиня на светините не може да оживее без жена.

Изтрих потта от брадичката си.

— Доскоро — рекох и ги оставих.

Тръгнах по пътеката и влязох в апартамента на Есекс. Тя лежеше на голямото кръгло легло. Виждах, че е гола под чаршафа, който беше метнала върху тялото си.

— Хайде, Джек — подкани ме. — Нямаме много време. — И протегна ръце към мен. — Другите заети ли са?

Затворих вратата и пуснах резето.

— Ти си в беда — започнах. — Аз също.

Тя ме зяпна.

— Какво означава това?

— В момента отвличат този самолет.

Сексапилният поглед изчезна от очите й. Устните й се свиха и лицето й се превърна в сурова маска. Мисис Виктория Есекс неслучайно беше мисис Виктория Есекс. Умът й работеше бързо като светкавица.

— Олсън и Ърскин ли го отвличат?

— Точно така.

— И ти ли си замесен?

— Да.

Наложи ми се да й се възхитя. Изглеждаше невъзмутима като епископ, поканен на чай.

— Къде отиваме?

— В Юкатан. Ще пристигнем след два часа и половина… ако имаме късмет.

Тя отметна чаршафа и стана от леглото. Гледах я как отиде гола до мястото, където беше оставила дрехите си. Наблюдавах я как бързо се облече, без обаче да проявява нервност.

После отиде до огледалото и разреса косата си. Доволна, че изглежда, както винаги, като блестящата мисис Есекс, тя бавно се обърна и ме погледна.

— Имаме време. Ще говоря с Олсън. Тази хубава малка идейка негова ли беше?

— Да.

— Тогава ще му кажа да обърне и да се връща.

Тя тръгна към вратата, но аз не помръднах, препречвайки пътя й.

— Махай се, Джек!

— Става дума за три милиона долара — рекох тихо. — Не можеш да убедиш нито Олсън, нито пък Ърскин да се откажат.

— Махай се от пътя ми! — Очите й светеха. — Ще говоря с него.

— Помисли си! На Олсън не му пука за теб. Ърскин те мрази. Ако отидеш в кабината и си отвориш устата, Ърскин ще те удари по главата и ще те изхвърли в морето. Повтарям ти, че си в беда.

Тя ме гледа доста дълго.

— И от теб ли трябва да се страхувам, Джек?

— Ще ти помогна, доколкото мога. Защо, по дяволите, ти трябваше да се качваш на борда?

— Какво означава, че ще ми помогнеш, доколкото можеш?

— Ще направя, каквото мога, за да те защитя.

— Много мило от твоя страна. — Тя се завъртя и тръгна към голямото кръгло легло. — Мисля, че предпочитам сама да се защитавам.

Преди да успея да помръдна, тя бе измъкнала автомата изпод дюшека, където го бях скрил, и го насочи към мен.

— Не мърдай! — Резкият й тон ме накара да замръзна. — Никой не може да ме отвлече! Не си въобразявай, че няма да се справя с тази пушка. Хайде, Джек, отиваме в кабината при пилотите.

— Така няма да стигнеш доникъде — рекох. — Аз съм на твоя страна, но вече не е възможно да се върнем.

— Напротив! Върви!

Зачудих се как ли щяха да реагират Бърни и Хари, когато влезех в кабината с нея и с автомата. Махнах резето и излязох в коридора. Смятах, че няма да посмее да ме застреля, ако се нахвърлех върху нея, но изведнъж спря да ми пука. Предпочитах да бъда неутрален. Ако успееше да накара Бърни да обърне самолета, нямаше да имам нищо против. Ако Бърни и Хари бяха достатъчно умни, за да я надхитрят, също нямаше да имам нищо против. Топката оставаше в нея.

Тъй като почти бях влюбен в нея и тъй като не знаех какво щях да правя с милион и четвърт долара, влязох като автомат в пилотската кабина.

Хари се обърна.

— Много кратко спа, Джек — каза той. — Да не би да те гризе съвестта?

Дръпнах се настрани и мисис Есекс застана на прага, насочвайки оръжието си към него и към Бърни.

Хари я зяпна, устата му увисна, после понечи да се изправи.

— Не мърдай! — кресна му тя.

Хари се отпусна обратно в стола си.

— За Бога, Бърни! Виж кой е тук!

Бърни погледна през рамо, зяпна я, втренчи се в автомата и лицето му придоби цвета на отдавна мъртва риба.

— Няма да отвлечете този самолет! — викна тя. — Обръщай! Връщаме се на летището!

Хари й се ухили.

— Не, няма. И не можеш да направиш нищо по въпроса, бейби. Този автомат не означава нищо. Започнеш ли да стреляш, всички ще се издавим в морето.

— Казах да обръщате!

Хари вдигна рамене.

— Изчезвай, курве, досаждаш ми. — Той се завъртя в стола си така, че застана с гръб към нея.

— Олсън! Чуваш ли ме? — Беше упорита. — Обърни този самолет и се връщай на летището.

Бърни не отвърна нищо. Гледаше таблото за управление, сякаш не я беше чул.

Тя ме погледна със святкащи от гняв очи.

— Накарай ги да обърнат, Джек.

— Да… хайде, Джек, накарай ни да обърнем — рече Хари и се изсмя. После я погледна гневно и извика: — Изчезвай оттук, развратна, богата курво! Изчезвай!

Тя се поколеба за миг, после затича по пътеката към апартамента на Есекс. Тресна вратата.

— Е? — Хари ме погледна. — Как се е качила на борда?

— Томпсън я е пуснал.

— Какво ще правим? — Бърни звучеше така, сякаш се задушаваше.

— Мексиканците да се оправят с нея — заяви Хари. — Защо трябва да ни пука?

— Не! — възразих.

Очите му станаха сурови.

— О, така ли? Пусна ли ти, Джек?

— Не можем да я оставим да попадне в ръцете на онези бандити.

— Е, и какво? Защо трябва да ни пука… или на теб ти пука?

— Да, пука ми — отвърнах. — Слушай, Бърни, едно е да отмъкнем самолета, а съвсем друго е да отвлечем мисис Лейн Есекс! Ще се вдигне страхотна…

— О, престани! — викна Хари. — Всички сме мъртви и сме в морето… Забрави ли? Томпсън ще докладва, че е била на борда. Така че Есекс ще си помисли, че се е удавила с нас. Няма да се вдигне нищо.

— Прав е — каза Бърни. Не сме я канили да идва. Щом е тук, ще трябва сама да се грижи за себе си.

— Иди да й държиш ръчичката, Джек — подсмихна се Хари. — Ние сме заети.

Излязох от кабината и тръгнах по пътеката към апартамента. Почуках на вратата.

— Аз съм, Джек.

— Махай се! Никой няма да влиза тук! Никой!

— Трябва да говоря с теб.

— Никой няма да влезе тук. Ще стрелям.

— Нямаш никакъв шанс. Хайде, бъди разумна. Пусни ме да вляза.

Яростното изтрещяване на автомата ме стресна. Един куршум се заби в горната част на вратата. Беше на шест инча от главата ми: твърде близко, за да се чувствам в безопасност.

Бързо отстъпих назад.

— Следващия път ще стрелям по-ниско!

— О’кей, тогава се оправяй сама.

— И ще успея!

Върнах се в кабината и им казах. Хари се изсмя.

— Е, и защо да ни пука? Ще доставим самолета. Ще оставим на мексиканците да я очистят: много ще им хареса.

— Говори разумно! Никой не може да се приближи до нея, след като има онзи автомат!

— Просто ще трябва да я почакат да излезе. Когато пристигнем, ще бъде дяволски горещо, а климатичната инсталация ще бъде изключена. Без храна и вода колко мислиш, че ще изкара? — Това беше нещо, за което не се бях сетил.

* * *

Сега вече летяхме от петдесет минути и прекосявахме Мексиканския залив все още на триста фута от морето.

Седнах на една табуретка до Бърни, а Хари слушаше радиото със слушалки на главата.

Помислих си за жената, която стоеше сама в апартамента на Есекс. Запитах се какво ли правеше. Определено имаше кураж! Какво щеше да стане с нея, когато се приземяхме? Беше ли възможно да я скрия и да я отведа? Знаех, че не мога да очаквам помощ нито от Бърни, нито от Хари. Това беше сигурно. Щяхме да се приземим в джунглата, обградени от бандитите на Орзоко. Как можех да я измъкна?

Изведнъж Хари каза:

— Предават съобщението. Сега светът знае, че знаменитата, страхотната мисис Виктория Есекс е била на борда и заедно с безстрашните летци е потънала в океана. Утре тази новина ще се появи на първите страници на вестниците. Как ти харесва това, Бърни?

Бърни не отвърна нищо. Сега управляваше самолета в пълно мълчание. Виждах как по врата му се стича пот, а посивяващата му коса изглеждаше така, сякаш бе натопил главата си в кофа вода.

— Хващам се на бас, че онези мексиканци вече се облизват — продължи Хари. — Божке! Колко ще се радвам да видя как си слагат лапите върху онази кучка. Няма да й се размине!

— Млъкни! — рекох.

Той ме погледна, лицето му се беше изкривило от злоба.

— Лапнал си по нея, нали, малкия?

— Казах да млъкнеш! — станах и излязох от кабината.

— Чакай, Джек!

Обърнах се.

Хари излезе в коридора и затвори вратата на кабината. Дойде при мен. Очите му гледаха свирепо.

— Хайде да изясним този въпрос — подхвана той ядно. — Нали не желаем да имаме неприятности, след като сме стигнали дотук? Предприехме тази операция заради три милиона долара. Какво толкова означава тази кучка за теб?

— Няма да стоя и да гледам как я изнасилва банда мексиканци — отвърнах тихо. — Трябва да я измъкнем от тази каша.

Той поклати глава.

— Не! Да върви по дяволите! Веднъж ме направи на глупак и няма да го забравя. Тя не е нищо друго освен курва. Каквото и да предприемеш, няма да бъда на твоя страна. Разбра ли?

— Така ли? — Започнах да се вбесявам. — Е, и какво ще направиш?

Той ме погледна гневно.

— Никой — включително и ти, няма да застане между мен и моя дял. — След това направи нещо, което никога не съм понасял. Заби пръст в гърдите ми, за да подсили думите си. — Хич не ми пука, ако си падаш по тази кучка.

Ударих го силно по брадата. Направих го инстинктивно и веднага съжалих. Строполи се като вол и главата му се блъсна в редицата метални декоративни гвоздеи, обграждащи вратата.

Погледнах надолу към него, после коленичих и повдигнах главата му. Ръката ми стана лепкава от кръв. През мен премина студена тръпка. Дали не го бях убил?

— Хари!

Виждах, че диша, но изглеждаше зле. Оставих главата му внимателно на пода и станах.

— Крадците се карат?

Тя стоеше на прага на апартамента на Есекс с автомата в ръце.

— Олсън няма да може да приземи самолета без него — казах задъхано. — Нещо става с Олсън! Направи каквото и да е! Помогни на този човек!

— Няма да докосна това копеле, дори да ми струва живота! — отвърна тя с каменно лице.

— Може и да ти струва, глупачка такава!

Върнах се тичешком в кабината и като погледнах през прозорците от плексиглас, видях песъчливия бряг и джунглата пред нас.

— Бърни! — викнах му. — Чуваш ли ме?

— Не ме докосвай! — гласът му беше дрезгав.

— Набери височина! Прекалено ниско сме!

Бяхме само на двеста фута над гъстата джунгла. Той въздъхна и потрепери така, че кръвта ми замръзна, после дръпна ръчката назад. Носът на самолета се вдигна. Сега летяхме бързо над джунглата.

— По-високо! Вдигни го!

— За Бога, Джек, остави ме на мира!

В него имаше нещо, което ме изплаши до смърт. Сковаността, с която седеше, потта, а сега и гласът му.

Изтичах обратно на пътеката и разтърсих Хари, но той беше в безсъзнание. Хвърлих се към кухнята, налях вода в една купа, втурнах се обратно и плиснах водата върху лицето му: нямаше никакъв резултат.

Тя продължаваше да стои на прага и да наблюдава.

— Направи нещо! — креснах й. — Олсън не може да се справи с приземяването! Помогни на този човек!

Тя се обърна, влезе в апартамента и тресна вратата. Чух как пусна резето.

За миг останах загледан надолу в Хари, после отново изтичах в кабината.

Видях, че пак бяхме изгубили височина и летяхме на по-малко от сто фута над гъстата джунгла.

— Бърни! Набери височина! — изкрещях.

Той направи слабо усилие да дръпне лоста назад, после от гърдите му излезе стенание на агонизиращ човек.

— Бърни! Какво ти е? Болен ли си? — Седнах на седалката за втория пилот. — Бърни!

— Сърцето ми… Умирам… — И падна напред. Тялото му избута лоста и носът се наклони.

Като чух как колесниците се удариха във върховете на дърветата, започнах да натискам най-различни копчета и изключих двигателите. За миг от секундата си спомних, че бях видял очите на Бърни да се изцъклят, от което разбрах, че е мъртъв. Ударът ме хвърли през кабината. Причерня ми и се предадох.

Глава осма

Изплувах от дълбока, черна пропаст, усещайки, че се давя, че върху лицето ми се излива вода. Водата беше топла и идвайки в съзнание, осъзнах, че това беше дъжд.

— Хайде! Хайде! — Гласът, който ме викаше, бих познал навсякъде. — Не си ранен!

Отворих очи и видях светлината на изгрева през дърветата, после се преместих в седящо положение. Дадох си сметка, че главата ме болеше, и усетих остра болка в рамото си.

— Джек.

— Добре, добре! За Бога, дай ми една минутка!

Изтрих лицето си с ръка и примигнах, после я видях надвесена над мен. Приличаше на мокра кокошка с прилепнали към тялото й риза и панталон и с коса като миша опашка: вече нямаше и помен от възхитителната митична мисис Виктория Есекс.

Огледах се. Седях в калта, около мен имаше повалени дървета. Валеше дъжд и влажната, задушаваща жега ми създаваше усещането, че съм увит във вълна.

— Стани!

Погледнах нагоре към нея.

— Добре ли си?

— Да, както и ти! Къде сме? Какво стана?

Вдигнах се нестабилно на крака и се облегнах на едно дърво.

— Олсън получи сърдечен пристъп. — Обърнах се и погледнах разбития самолет. Видях какъв късмет бяхме имали. Нямаше големи, солидни дървета. Самолетът бе минал през джунглата като коса. Крилете заедно с двигателите се бяха счупили, но корпусът изглеждаше недокоснат. Опашката я нямаше.

— Ама че удар — рекох. — Как излязох навън?

— Аз те измъкнах.

Зяпнах я.

— Невероятна жена си.

— Помислих си, че може да се подпали.

Тогава си спомних за Хари.

— Ами Ърскин?

— Не знам. — По гласа й разбрах, че не я интересуваше. — Какво ще правим?

Опитах се да мисля, но умът ми все още беше размътен.

— Трябва да намеря Хари.

— Да върви по дяволите! Трябва да намерим подслон!

Оставих я и поех олюлявайки се към катастрофиралия самолет. Надникнах в пилотската кабина, която се бе откъснала от корпуса. Бърни все още седеше зад контролното табло с клюмнала на гърдите му глава. Прехвърлих се вътре, отворих едно шкафче и извадих мощен електрически фенер. Насочих снопа светлина към мъртвото му лице, направих гримаса и скочих на земята, а после се качих в корпуса.

Хари лежеше там, където го бях оставил. Около главата му, като зловещ ореол, имаше локва кръв. Брадичката му беше увиснала и очите му бяха безжизнени. Усетих как по гърба ми преминава тръпка на ужас. Аз ли го бях убил или катастрофата? Дишаше, когато го бях оставил! Стоях и го гледах.

— Ти го уби, нали?

Тя се беше качила при мен.

— Не знам, но ако е така, ти си причината.

Погледнахме се, после тя мина покрай мен и се опита да влезе в апартамента на Есекс, но вратата беше заклещена.

— Отвори я! Искам да сменя тези мокри дрехи.

— Не си губи времето. Трябва бързо да се измъкнем оттук. Така или иначе пак ще се измокриш.

Тя ме погледна гневно.

— Смятам да остана тук, докато ме намерят!

— Продадохме този самолет на мексикански революционер за три милиона долара. Ако те докопа, ще се радва, че е получил теб, вместо самолета. Ще те върне за двойно по-голям откуп.

Теменужените й очи се отвориха широко.

— Тогава какво ще правим?

— Не може да сме на повече от петнадесет мили от брега. Щом стигнем там, ще се обадим на съпруга ти и той ще уреди да ни вземат. Ще бъде дълъг и труден преход, но така се налага. Насилих вратата към кабината за гости, където бях оставил куфара си. Изпразних съдържанието му на леглото, като задържах само три пакета цигари, после отидох в кухнята. Сложих в куфара малко консервирана храна и добавих три бутилки тоник и три — кока-кола, отварачка за консерви и отварачка за бутилки.

— Хайде — рекох и й помогнах да слезе в калта под дъжда. Оставих куфара и се качих в кабината на пилотите. Откачих „Томпсъна“, потърсих в едно от шкафчетата и намерих компас.

Мухите вече кръжаха около Бърни. Беше ми неприятно, че го оставям, но трябваше да вървим.

Когато отидох при нея, тя каза:

— Ненавиждам този дъжд.

— Значи ставаме двама. — Прехвърлих автомата през рамо, взех куфара и тръгнах към джунглата.

Следващите два часа бяха истински ад: много по-лоши за нея, отколкото за мен. Аз поне имах доста голям опит от виетнамските джунгли и знаех какво мога да очаквам. Макар че бях механик, ми се наложи да се науча да се справям и в джунглата.

Дъждът валеше непрестанно през дърветата и не ни даваше нито минутка отдих. Непрекъснато гледах компаса. Знаех, че брегът беше някъде на североизток, но понякога джунглата беше толкова гъста, че трябваше да заобикаляме. Без компаса щяхме да се загубим безнадеждно.

Тя вървеше с моята бързина, точно зад мен. Аз крачех спокойно, знаейки, че ни чака дълъг път. Накрая излязохме на една поляна. Дърветата бяха изсечени, имаше следи от отдавна угаснали огньове, с които бяха горили ненужните дървета. Спрях рязко в началото на поляната.

Погледнах наляво и надясно и се ослушах, но чувах единствено барабаненето на дъжда. Обърнах се и я погледнах. Лицето й беше мрачно и нахапано от комари. През подгизналата риза виждах зърната на гърдите й. Погледнах краката й. Беше с всекидневни обувки от бяла телешка кожа и по тях имаше кървави петна. Беше вървяла, докато краката й се разкървавят, и все пак не бе казала нито дума, за да се оплаче.

— Краката ти! — възкликнах.

— Не ме съжалявай. — Насили се да се усмихне. — Ако трябва да съжаляваш някого, съжалявай себе си.

— Какво ще кажеш да хапнем и да пийнем?

— Още не. Ако седна, няма да мога да стана вече.

Погледнах я и видях, че говореше истината.

— О’кей, ще продължим. — Плеснах един комар, който бе кацнал на врата ми и продължихме през поляната, като отново навлязохме в джунглата.

Вървях предпазливо, обезпокоен от поляната. Стана ми ясно, че някъде наблизо имаше село, а знаех, че бяхме прекалено близко до лагера на Орзоко, за да поемаме каквито и да било рискове.

Имах късмет, че не бях забравил на какво ме бяха учили в джунглата. Както вървяхме по калната пътека, изведнъж чух звук, който моментално ме накара да застана нащрек. Хванах ръката на Вики — сега мислех за нея като за Вики, а не като за възхитителната мисис Виктория Есекс — и я издърпах от пътечката в един храсталак. Тя се подчини, без да се съпротивлява, макар че паднахме в локва кална вода, и аз оцених това по достойнство. Свихме се и зачакахме.

По пътеката минаха трима юкатански индианци, които носеха остри брадви. Вървяха бързо и едва ги мярнах, преди да отминат.

— Близо сме до село — прошепнах. — Прекалено близо е. Трябва да тръгнем на изток и едва после да се насочим отново на север.

Свърнахме от пътечката и тръгнахме по мочурливата земя, през гъстия храсталак. Вървенето беше трудно, но тя се движеше в крак с мен. После изведнъж дъждът спря и влажната мъгла се вдигна. Слънцето излезе като извадена от ножницата си блестяща сабя. Топлината премина в адска жега, от която гърлото пресъхваше, а потта се лееше като река.

Комарите ни мъчеха. Ръцете и лицето ми бяха подути от ухапванията. Спрях да я погледна. Боже, на какво беше заприличала! Единственото нещо, което напомняше за предишния й образ, бяха смелите й теменужени очи.

— Защо спираш? — Гласът й беше дрезгав.

— Престани да се държиш като желязната жена — рекох. — Ще си починем.

Тя ме погледна втренчено, после лицето й се сбръчка и като се отпусна на колене в калта, закри с подпухнали длани лицето си и захлипа.

Оставих куфара и автомата в един храст, коленичих и я прегърнах. Тя се притисна до мен и аз я гушнах, както бих гушнал дете.

— Вече съм добре. — Беше овладяла гласа си. — Съжалявам за драматичната сцена. Хайде да ядем.

— Никак не ти липсва кураж — рекох и отворих куфара.

— Така ли мислиш? — Тя погледна червените подутини по ръцете си. — Ако изглеждам като теб, сигурно приличам на дявол.

Усмихнах й се.

— И все пак си човек.

Отворих консерва боб и консерва гулаш. Ядохме ги смесени с пластмасовите лъжици, които бяха прикрепени към консервите.

— Ще ме измъкнеш ли от тази каша, Джек? — попита изведнъж тя.

— Ще се опитам.

— Не се ли страхуваш да се върнеш?

— Не съм мислил за това. В момента само искам да се измъкнем оттук.

Тя ме погледна.

— Захвърляш три милиона долара.

— Един милион: разбрахме се да ги поделим на три.

— Това не те ли тревожи?

Вдигнах рамене.

— Странно е. Отначало жадувах за всичките тези пари, после се замислих и осъзнах, че не зная какво да правя с тях. Спомних си думите ти, че при всичките ти пари ти скучаеш. Това е нещо, което не искам да ми се случи.

— Ще продължиш ли да работиш при съпруга ми, ако ти се предостави такава възможност?

— Няма да ми се предостави.

— Не, ще ти се предостави. Мислих за теб. Мога да кажа на Лейн, че сме се разбили в морето. Ние с теб сме единствените оцелели. Хванали сме се за някаква част от самолета и ти си ме отвел до брега. Той ще повярва, след като го чуе от мен, и ще направи много за теб.

Зяпнах я.

— Нима ще излъжеш заради мен?

Тя кимна.

— Да. Ти си първият мъж, който се отнася с мен така, както един мъж би трябвало да се отнася с жена. Означаваш нещо за мен.

Опитах се да мисля разумно, но главата ме болеше. Изглежда, това беше решението: начинът да се измъкна. Вместо да прекарам години наред в затвора за въздушно пиратство, щях да получавам по тридесет хиляди долара годишно, като работя в „Есекс Ентърпрайзис“, и да имам освен това Вики.

— Ще те измъкна оттук — рекох. — Аз…

И двамата чухме шума на приближаващ се хеликоптер.

— Не мърдай! Погледнах предпазливо нагоре.

Върховете на дърветата ни прикриваха и бях почти сигурен, че няма да ни забележат.

Малко след това видях как хеликоптерът мина точно над дърветата. Беше боядисан в мръсно зелено и с мексиканския герб. Отмина толкова бързо, колкото се беше приближил.

— Търсят самолета — казах и станах бързо на крака. — Предполагам, че в момента сме на около дванадесет мили от него. Недостатъчно, за да се чувстваме в безопасност. Щом открият, че не си на борда, ще започнат да търсят. Да вървим!

Протегнах ръка, хванах я за китката и я изправих на крака. Тя политна към мен с вик на болка.

— Господи! Краката ми! — изпъшка. — Не мисля, че… мога да вървя.

— Ако трябва, ще те нося, но се налага да тръгваме.

Тя се отблъсна от мен, направи четири несигурни крачки напред с побеляло като платно лице.

— Няма нищо. Ще се справя.

— Добро момиче.

— Не се дръж толкова дяволски покровителствено!

Грабнах куфара, преметнах автомата през рамо и тръгнах. Вървях бавно, но равномерно, опитвайки се да не я насилвам, като непрекъснато се обръщах назад. Тя куцукаше след мен с наведена глава и кръжащи около нея комари, но продължаваше да върви.

Движихме се така повече от час, после джунглата пред нас започна да се разрежда.

— Почини си — рекох. — Чакай ме тук. Може би приближаваме път. Изглежда почти сме излезли от джунглата.

Тя се отпусна на колене. Сложих куфара до нея.

— Веднага се връщам.

Не отвърна нищо. Само стоеше на колене с лице, скрито в ръцете си.

Тръгнах бързо напред. След три или четири минути излязох от джунглата. Предположението ми се оказа правилно: пред мен се простираше широк черен път. Докато стоях, колебаейки се, чух звука на приближаващ се камион. Отстъпих назад в прикритието на храстите.

Покрай мен с ръмжене премина разбит и очукан камион, превозващ бидони с петрол, каран от млад слаб мексиканец. След малко изчезна зад завоя на пътя.

Може би, ако имахме късмет, помислих си, щяхме да успеем да намерим някой да ни откара до брега. По компаса си разбрах, че камионът пътуваше към морето: може би към Прогресо.

Бързо се върнах там, където бях оставил Вики.

Куфарът отбелязваше мястото, така че знаех, че не съм сгрешил, но Вики я нямаше.

* * *

Докато стоях в жегата и около главата ми свистеше ято комари, мислите ми се насочиха към Виетнам. Спомних си едрия и силен старши сержант, който ни обучаваше в джунглата.

Всяко листо, всяко клонче, всяка педя земя разказва цяла история, ако знаете какво да търсите — беше казал той. — Така че го търсете. Търсете следи, че е минал човек. Ако гледате достатъчно внимателно, ще ги откриете.

Видях следите от коленете на Вики в калта. Така я бях оставил: коленичила, почти в безсъзнание. После забелязах следа от бос крак, до нея още една, после още две, големи, разплескани следи, които стигаха до мястото, където Вики бе коленичила, а след това обръщаха и се връщаха в джунглата.

Свалих томпсъна и тръгнах бързо и тихо по пътеката. Беше ми лесно да следвам следите в гъстата кал: бяха на двама мъже, единият от които носеше Вики. Разбрах го по това, че неговите следи в калта бяха по-дълбоки. Ускорих крачка. След десет минути вече ги чувах. Те се движеха почти тичешком, пробивайки си път през джунглата, и аз ускорих още крачката. Не ми пукаше дали ще ме чуят. Автоматът ме караше да се чувствам уверен, че ще мога да се справя с тях. Вече тичах и ги видях пред мен: двама юкатански индианци. Онзи, който вървеше отпред, носеше Вики и я беше преметнал през рамо като чувал. Другият подтичваше след него.

Чуха ме. Онзи отзад се обърна. В ръката му блесна брадва. Устата му се изкриви, откривайки зъбите му и той се хвърли към мен.

Стрелях с томпсъна и голата му гръд се превърна в кървава каша. Другият индианец пусна Вики, обърна се, ръката му потърси ножа, но в този момент аз го прострелях в главата.

Отидох до нея, обърнах я и видях, че беше в безсъзнание. Сложих я на рамо, взех томпсъна и подхванах дългото, бавно, дяволско промъкване обратно към черния път.

Докато залитах, чух бръмченето на хеликоптер над главата си. Спрях под прикритието на едно дърво, докато отмине и после продължих.

Когато стигнах пътя, сърцето ми биеше ускорено и се бях запъхтял. Положих я нежно на земята. Очите й се отвориха.

— Няма нищо — рекох. — Ще се измъкнем оттук.

Тя погледна невиждащо към мен, после очите й се затвориха.

Седях до нея, сложил автомата до себе си, ослушвах се и чаках.

След повече от половин час чух да приближава камион. Изправих се и застанах край пътя. Камионът се появи. Караше го дебел мексиканец. Машината летеше ръмжейки по черния път и вдигаше облак червен прах.

Стъпих на пътя и махнах на шофьора. Той ми хвърли един поглед и ускори. Ако не бях отскочил встрани, щеше да ме прегази.

Камионът изчезна сред праха и аз изпсувах след него, но не можех да обвинявам шофьора. Така, както изглеждах, имаше пълно основание да не спре.

Върнах се в джунглата и намерих дълъг, счупен клон. Замъкнах го и го сложих напречно на пътя, така че блокирах три четвърти от него. Следващият камион, който минеше, щеше да бъде принуден да спре.

Върнах се там, където бях оставил Вики. Тя седеше и изглеждаше замаяна.

— Добре ли си? — попитах, привеждайки се над нея.

— Какво стана? Сигурно съм изгубила съзнание.

Разбрах, че не знаеше, че е била в ръцете на двама индианци. Не беше сега моментът да й го казвам.

— Блокирах пътя. Следващият камион ще трябва да спре. Ще се качим на него.

— Любопитна ще е физиономията, която ще направи шофьорът, когато ни види. — Вики се изкиска пресилено. — Помогни ми да стана.

— Стой там и си почивай.

Тя вдигна поглед към мен.

— Бива си те — рече. — Нямаше да оцелея без тебе. Направих й знак с ръка.

— Задава се камион. — Вдигнах я на крака. — Можеш ли да стоиш?

— Да. — Тя ме бутна настрана и закуцука към края на тревата.

Камионът се появи пред погледите ни, като се движеше бързо. Шофьорът забеляза запречилия пътя клон и натисна спирачките. Изсвистяха гуми и камионът спря.

Шофьорът — строен мъж на средна възраст с килнато назад опърпано сомбреро и с мръсни бели дрехи, изскочи от кабината.

Когато започна да издърпва клона от пътя, понечих да тръгна към него, но Вики ме спря.

— Аз ще се оправя с него. Гледай да не види автомата.

Преди да успея да я спра, тя закуцука по пътя. Мексиканецът я зяпна, после тя заговори свободно на испански и аз разбрах защо бе предпочела да отиде вместо мен.

Той стоеше, слушаше, после кимна, а накрая се усмихна. Тя се обърна и ми махна. Поколебах се само миг, после изоставих томпсъна и излязох на пътя. Мексиканецът опули очи, кимна и погледна към Вики сякаш за потвърждение, след което започна да изтегля клона от пътя.

— Казах му, че сме се загубили в джунглата — измърмори бързо Вики. — Той отива в Сисал. Няма нищо против да ни закара.

Помогнах на мексиканеца да махне клона, после всички се качихме в кабината. Тя седна до него и докато той караше, си говореха на испански.

След около двадесет минути чух над нас хеликоптер и съжалих, че съм оставил томпсъна, но знаех, че щях да изкарам акъла на мексиканеца, ако беше видял автомата. Хеликоптерът отмина.

Вики се обърна към мен.

— Той има плантация за кафе — рече тя. — Ще ни закара там. Има и телефон.

Облегнах се назад и се загледах в черния път, който се виеше пред нас. Мексиканецът, като се наклони напред и се тупна в гърдите, ми съобщи, че името му е Педро, след което продължи да говори с Вики.

Възхитих се на духа й да поддържа разговор с този мъж, знаейки, че е изтощена до краен предел, но очевидно тя черпеше отнякъде скрити сили, за да омайва Педро.

След още двадесет минути камионът сви от пътя и се затръска по тясна пътека, която водеше към кафеена плантация. Педро спря пред дълга и тясна сграда с тънък покрив. Виждах неколцината индианци, които работеха в плантацията. Едно равно парче земя точно пред сградата беше покрито със сурови зърна кафе. Двама индианци ги разбъркваха с гребла.

От сградата излезе дебела усмихната мексиканка.

— Мария — обясни Педро, и тръгна към нея, като занарежда бързо на испански.

Полуизнесох, полуизвлякох Вики от кабината на камиона. Веднага щом краката й докоснаха земята, тя изкрещя пронизително и аз я вдигнах на ръце.

Мексиканката се втурна към нас, махайки с ръце и викайки на испански. Педро посочи към къщата и аз отнесох Вики вътре. Следвайки мексиканеца, я внесох в малка чиста стая и я сложих на леглото.

Мария ме избута навън и затвори вратата.

Педро ме заведе, грейнал от щастие, в друга стая.

Направих знак, че искам да се измия.

Той кимна, махна ми и аз го последвах в примитивна баня.

* * *

Едва след като бях сменил водата във ваната два пъти и сега лежах в чиста хладка вода, се замислих за непосредственото си бъдеще.

Ако Вики успееше да разкаже правдоподобно историята, че сме паднали в морето, че аз съм я спасил, а Бърни, Хари и самолетът са изчезнали завинаги, щях да съм в безопасност. Но щеше ли да успее?

Щеше да има разследване, ловците на сензации щяха да ни преследват, натискът щеше да е нетърпим. И все пак, като помислих, реших, че Вики може да ме измъкне, като накара Лейн Есекс да намали натиска.

Ами Орзоко? Не можеше да се размине без революционната му намеса. Тъй като бях регистрирал „Блу Рибън Еър Текси Сървис“, можех да му прехвърля милион и половина долара. Като го сторех, вероятно щях да се отърва от него.

За кого още трябваше да се безпокоя? Кендрик? Ако ме наклепаше, можех и аз да го наклепам. Уес Джексън? Докато Вики стоеше зад мен и Джексън не беше опасен.

Единствената слабост, която виждах, беше, че с Вики трябваше да се закълнем, че самолетът се е разбил в морето. Трябваше да го направим, за да потвърдим казаното от Хари по радиовръзката, но какво щеше да стане, ако откриеха самолета в джунглата? Замислих се за това. Бях абсолютно сигурен, че кондорът беше паднал на около двадесет мили от лагера на Орзоко. Ако беше разумен, щеше да накара хората си да разглобят самолета и да унищожат онова, което беше останало. Трябваше да рискувам в това отношение.

Когато излязох от ваната и започнах да се суша, вече се бях самоубедил, че бъдещето ми не изглежда толкова лошо. Тридесет хиляди годишно, постоянна работа, плюс Вики… не, никак не беше лошо.

Но всичко зависеше от нея.

Трябваше да се досетя, че ще се справи. Веднага щом се обади по телефона, властта на Лейн Есекс се задейства.

След три часа един хеликоптер ни отведе до летището в Мерида. След само още половин час самолетът на Есекс се приземи и ни откара обратно в Перъдайс Сити. Самолета управляваше едър усмихнат мъж, който ми каза, че се нарича Хенеси и е новият пилот на Есекс. Спомних си думите на бедния Олсън, че пилоти се намират под път и над път.

Ловците на новини и телевизионните камери ни чакаха стълпени наоколо, когато се приземихме. Уес Джексън беше на летището, имаше и линейка и лекар, които отведоха мисис Есекс.

Така че останахме само с Джексън.

— Сигурно имате нужда от почивка — рече той и ми показа ситните си зъби, въобразявайки си, че се усмихва, — но преди да си починете, имам няколко въпроса.

Дръпнах мръсните си ръкави и му показах подутините, причинени от ухапванията на насекомите.

— Имам нужда от лекарска помощ — казах. — Въпросите ще трябва да почакат.

Един лекар пое грижата за мен. Искаше да ме сложи на носилка, но аз отказах. Отидох с него до колата му, а Уес Джексън остана под горещото слънце, гледайки след мен като акула, захапала сочно краче и след това изпуснала жертвата си.

Закараха ме в клиниката на Есекс. При мен дойде хубава сестра, която ми говореше с приглушен глас. Усещах влиянието на властта на мисис Есекс върху нея. Дори да бях президент на Съединените щати, едва ли щяха да се отнесат към мен с по-голямо уважение.

Но разбира се това не можеше да продължи дълго. Щом ухапванията ми бяха обработени — някои от тях се оказаха гнойни — щом ме нахраниха и си починах, Уес Джексън пристигна. Не ми донесе нито парниково грозде, нито цветя, а вместо това доведе мъж с продълговато лице и остри черти, когото ми представи като Хенри Лукас, авиоексперт от застрахователната компания, където беше застрахован кондорът.

Бях имал време да обмисля версията си и бях подготвен за посещението им.

Седях в едно кресло до отворения прозорец, който гледаше към пристанището за яхти на Перъдайс Сити. Джексън и Лукас си придърпаха столове и Джексън ме попита как съм.

Отвърнах му, че се оправям.

— Мистър Крейн, имаме нужда от възможно най-обширна информация за катастрофата — продължи Джексън. — Какво се случи? Не бързайте: разкажете ни всичко от самото начало.

— Бих искал и аз да зная — рекох с каменно лице. — Всичко стана толкова неочаквано.

Лукас се обади със студен глас:

— Вие сте авиоинженер. Нали не греша?

Кимнах.

— И не знаете какво е станало?

— Звучи глупаво, нали? Но това е истината. Бях в кухнята и приготвях нещо за хапване, когато полетяхме надолу. До този момент всичко работеше добре. Бях отхвърлен от мястото си, главата ми се удари в отворената врата на хладилника и загубих съзнание.

Последва дълга пауза, през която двамата ме гледаха и аз също ги гледах.

— Приготвяли сте нещо за ядене? — Джексън наклони дебелото си тяло напред. — Но, мистър Крейн, разбрах, че тримата сте вечеряли стекове преди полета.

Много си хитро, копеле такова, помислих си и рекох:

— Точно така, но Олсън нещо беше неспокоен. Не изяде стека си. — Това можеше да бъде доказано. — После огладня и ме помоли да му направя сандвич. Точно когато се занимавах с това в кухнята, стана катастрофата.

— Искате да кажете, че докато самолетът не е полетял надолу, не сте имали представа, че нещо не е наред? — попита Лукас. — Ърскин е съобщил по радиото, че двигателите горят. Не го ли знаехте?

Погледнах го глупаво и озадачено.

— За първи път чувам това. Всичко, което знам, е, че бях отхвърлен през кухнята и загубих съзнание. — След като никой от тях не продума нищо, продължих: — Следващото нещо, което видях, беше, че падаме в морето. Някак си намерих мисис Есекс и я измъкнах през аварийния изход. Самолетът се беше счупил. Наоколо плаваха парчета от него. Хванах се за едно от тях и придържах мисис Есекс на повърхността. Видях как самолетът потъна. — Опитах се да не изглеждам смел. — Трудно беше, но стигнахме до брега.

Настъпи мъртва тишина. Нито един от двамата дори не се престори, че ми вярва.

Джексън каза така, сякаш устата му беше пълна с лимонов сок:

— Същото твърди и мисис Есекс.

Усмихнах му се.

— Щом мисис Есекс твърди, че това е, което се е случило, и аз казвам същото, значи наистина е така.

Отново последва дълга пауза, после Лукас рече:

— Тук имам карта, мистър Крейн. Бихте ли посочили къде стана катастрофата?

— Съжалявам. Изглежда не сте ме слушали внимателно — отвърнах. — Казах ви, че когато стана катастрофата, правех сандвич. Олсън не съобщи ли на въздушния контрол местонахождението си?

— Значи не можете да ни помогнете да открием останките?

— Съжалявам.

— Не можете ли да предположите къде е била повредата? Ърскин е казал, че двигателите горят и пожарогасителите не работят. Защо според вас се е случило това?

Бях сигурен, че ще ми зададат този въпрос и се бях приготвил за него. Впуснах се в професионални дрънканици и Лукас ме слушаше с каменно лице. Не го убедих, нито пък себе си, но Джексън не изпускаше дума, а единствено той ме тревожеше.

— Ако бях в кабината, когато двигателите са се запалили, и бях успял да видя показанията на приборите, можеше да съм много по-полезен — завърших аз, — но бях в кухнята и правех сандвич.

Лукас ми даде карта на Мексиканския залив.

— Не можете ли да ни покажете къде приблизително стана катастрофата?

Погледнах картата и вдигнах рамене.

— Може би на петдесет мили от Пресаго. Не знам. С мисис Есекс бяхме в морето около дванадесет часа и приливът ни изхвърли. Възможно е да са били шестдесет мили… вашето предположение едва ли ще е по-неточно от моето. Просто не знам.

Той сгъна картата и я сложи в джоба си.

— Наши хеликоптери търсят следи от катастрофата. Засега докладите са отрицателни.

— Ако търсят достатъчно дълго, ще открият самолета и тогава, ако намерите черната кутия, ще разберете как е станало.

Те се изправиха, гледайки ме втренчено, после Джексън каза:

— Мистър Крейн, мистър Есекс иска да ви види. Ще ви взема оттук утре в десет сутринта.

— Добре.

Никой от тях не ми подаде ръка. Лукас ме изгледа продължително и аз отвърнах на погледа му, но Джексън изкриви лицето си в усмивка. Щом Лейн Есекс искаше да ме види, за него все още бях момче с късмет.

* * *

Уес Джексън отвори една полирана махагонова врата, направи ми знак да вляза, после рече:

— Мистър Крейн, сър.

Пристъпих в просторната стая с панорамен прозорец с изглед към Перъдайс Сити. Пред мен имаше широко бюро с цяла редица телефони и всички останали неща, които заобикаляха всеки важен ръководител.

Зад бюрото седеше Лейн Есекс.

Никога не бях виждал негова снимка и се бях опитвал да си представя как изглежда. Дребен, оплешивяващ мъж на около петдесет и шест години, с тежки рогови очила, с нос като човка на врабче и тънки, твърди устни. Нищо не би могло да ми даде по-точна представа защо мисис Виктория Есекс си търсеше компания за леглото.

— Влезте, мистър Крейн. — Гласът му звучеше рязко. — Седнете.

Избрах стола срещу бюрото му. После, като погледнах право в него, разбрах защо бе натрупал милиарди. Стоманеносивите му очи иззад очилата ме пронизаха като оксижен.

— Мисис Есекс ми разказа за вас. Очевидно сте й спасили живота. Сега е мой ред да ви се отплатя. Проучих каква е квалификацията ви. Досието ви в „Локхийд“ е добро. Ще поемете ли ръководството на летището ми?

— Да, сър.

— Искам да се построи друг кондор. Ще се заемете ли с това?

— Ще се радвам, сър.

Един телефон иззвъня и той махна на Джексън, който вдигна слушалката, изслуша какво му казват и започна тихо да говори.

— Можете да направите добра кариера тук, Крейн — продължи Есекс. — Искам да ви напомня, че при мен думата „невъзможно“ не съществува. Ще имате всички пари, които са ви необходими, но никога не идвайте, за да ме уведомите, че онова, което искам да се направи, не може да стане. Ако го направите, ще бъдете уволнен.

— Разбирам, сър.

Джексън затвори.

Есекс го погледна.

— Крейн поема ръководството на летището и строежа на новия кондор — каза той. — Плащай му петдесет. — Погледна ме. — Женен ли сте?

— Не, сър.

Той отново се обърна към Джексън.

— Дай му един от хубавите ни ергенски апартаменти. Дай му и хубава кола и някой, който да се грижи за апартамента му. — Погледна ме. — Имате ли банкова сметка?

— Тук не, сър.

Отново се обърна към Джексън.

— Открий му сметка в „Нешънъл Флорида Банк“: внеси още сега двадесет хиляди като премия. Плащай му всеки месец и се погрижи за данъците му. — Погледна ме изпитателно. — Това задоволява ли ви?

— Много ви благодаря, сър. — Направо не можех да повярвам.

— Вземете си едноседмична отпуска. Тези ухапвания ми изглеждат сериозни. Докладвайте на Джексън всяка седмица в понеделник. — След това ми направи знак, че съм свободен.

Джексън излезе след мен от стаята и затвори вратата така, сякаш беше направена от захарен памук. Поведе ме мълчаливо надолу по коридора към друга голяма стая, която обаче нямаше панорамен прозорец.

— Ще уредя всичко, Крейн — рече той. — Само седнете.

— Благодаря, Джексън — отвърнах.

Той замръзна и ме погледна втренчено. Аз също го погледнах втренчено. Поколеба се. Виждах, че искаше да ми каже, че за мен е мистър Джексън, но впитият ми в него поглед го обузда. Вдигна телефона и потърси мис Байрнъс.

— Мис Байрнъс е нашата отговорничка за връзки с обществеността — обясни ми той. — Тя ще се погрижи за вас.

Мис Байрнъс беше стройна и изискана жена на около тридесет и шест, руса, с проницателни кафяви очи и решителна брадичка.

Малко се смутих, когато Джексън й даде инструкции относно апартамента, колата и банковата ми сметка. Обясни й всички подробности с гробовен глас и когато накрая приключи, се обърна към мен:

— И така, до понеделник в девет часа, Крейн.

— Добре. Е, до скоро, Джексън. Благодаря за помощта. — Видях как очите на мис Байрнъс се отвориха широко, докато излизах след нея от офиса. Когато бяхме достатъчно далеч, за да не може да ни чуе Джексън, тя се обърна и ме погледна.

— Какво сте извършили? Да не сте спасили Есекс от банкрут?

— Спасих живота на мисис Есекс.

Тя направи гримаса.

— Това е нещо, което никой тук не би направил, така че в това отношение сте уникален. — Заведе ме до кабинета си.

Четири часа по-късно бях настанен в тристаен луксозен апартамент с изглед към морето, в гаража имах червено-бежов кадилак с гюрук, а в банковата си сметка — двадесет хиляди долара, като освен това разполагах и с шест свободни дни.

Вече си бях купил дрехи, без да жаля парите, и като се изключеха умората и раните по лицето ми, изглеждах представителен.

Качих се в кадилака и отидох в галерията на Кендрик.

Луис де Марни ме отведе бързо в стаята на Кендрик. Дебелият педал крачеше нагоре-надолу из стаята и буквално си гризеше ноктите.

— За Бога! Какво стана? — избухна той, когато седнах.

Разказах му цялата история, без да скривам нищо. Той ме слушаше, по лицето му се стичаше пот и от време на време вдигаше абсурдната си перука, за да избърше плешивата си глава с носната си кърпичка.

— Това е — завърших аз. — Провал. Знаеше ли, че Бърни има слабо сърце?

— Разбира се, че не! Нали не си въобразяваш, че ако знаех, щях да го оставя да ръководи операция като тази, скъпи? Ами парите?

— Ще ги върна на Орзоко. Мога да го уредя. Въпросът е ще си държи ли устата затворена? Ако излезе наяве, че самолетът се е разбил в джунглата, а не в морето, всички ще загазим, включително и ти.

— Ще говоря с него. Ако си получи парите обратно, ще приеме положението. — Кендрик ме погледна. — Дължиш ми две хиляди долара, скъпи.

— Бяха за разноски. Приспадни си ги от данъците. — Изправих се. — Ако успееш да успокоиш Орзоко, всички ще се измъкнем сухи. Застрахователните следователи търсят самолета, така че по-добре е да предадеш на Орзоко да се отърве от него бързо. Как да му изпратя парите?

Кендрик ме погледна втренчено.

— Наистина ли искаш да кажеш, че ще се разделиш с милион и половина долара, скъпи?

— Точно така. Не ми трябват. Получих работа при Есекс. Обичам да работя. Какво да направя? Да пиша до банката да преведат парите на Орзоко?

— Ще говоря с него. Може да не иска да стане по този начин. Дай ми два-три дни.

Оставихме нещата така.

После отидох с колата до един цветарски магазин и купих тридесет и шест рози с дълги дръжки. На картичката написах: Най-искрени пожелания за бързо възстановяване. Джек Крейн. Това изглеждаше достатъчно необвързващо, тъй като бях сигурен, че прислугата на Есекс ще прояви любопитство. Казах на момичето да изпрати цветята на мисис Виктория Есекс веднага.

После, чувствайки, че съм свършил добра работа този ден, се върнах в новия си дом и се обадих на баща си, за да му съобщя новината, че единственият му и най-любим син е жив и здрав и се готви да започне хубава работа.

Като го слушах как бъбри радостно и чувах задавените нотки в гласа му, което ми говореше, че той плаче, осъзнах както никога досега какво говедо съм.

Глава девета

Събудих се на следващата сутрин около 10:00 ч. Бях отпочинал, лицето и ръцете ми се връщаха към нормалното си състояние и се чувствах доста добре. От румсървиса ми изпратиха яйца върху изпечена на грил шунка и аз закусих бавно. Така трябваше да се живее, казах си. Погледнах през прозореца към блестящото море и реших да поплувам, да си хвана някоя мацка, да я заведа на обяд и после на разходка с кадилака. Ако не беше прекалено глупава, щях да я взема да се повеселим из града вечерта, а после да я доведа тук.

Докато пушех първата си цигара за деня и мислех за бъдещето си, телефонът иззвъня.

— Джек? Исках да ти благодаря за розите.

Звукът на гласа й ми подейства необичайно. През ума ми мина като светкавица, че тази жена — мисис Виктория Есекс — може да се окаже фатална за мен. Точно сега бях галеникът на Лейн Есекс. Бях ръководител на летището му. Щях да наблюдавам изработването на новия му самолет за десет милиона долара. За това ми се плащаха петдесет хиляди годишно, като той внасяше дори данъците ми. Но ако откриеше, че чукам жена му, всичко щеше да стане на пух и прах.

Като лежах в леглото с телефонната слушалка до ухото си, осъзнах, че тази работа беше нещо, за което подсъзнателно бях мечтал: да бъда ръководител с достатъчно власт, който работи за милиардер.

Обзе ме болезнено студено чувство. Знаех, че трябваше да действам с тази жена много, много внимателно. Всички, които бяха свързани с „Есекс Ентърпрайзис“, ме бяха предупредили, че е абсолютна кучка. Досега се бяхме разбирали, защото я желаех и тя ме желаеше, но поне що се отнасяше до мен, вече не можеше да се каже същото.

— Вики! Как си? — Насилих се гласът ми да звучи страстно.

— Възстановявам се. Краката все още ме болят. Разбрах от Лейн, че се е погрижил за теб. Доволен ли си, Джек? Само трябва да ми кажеш: аз мога да се оправям с Лейн.

Капка студена пот се стече покрай носа ми и аз я бръснах от лицето си.

— Да съм доволен ли? Той направо се престара и искам да ти благодаря.

— Господи! — Настъпи пауза, после тя рече: — Той току-що замина за Москва. Отивам в бунгалото: ела в шест. — И затвори.

Оставих бавно слушалката.

Изведнъж планираните ми забавления отидоха по дяволите. Знаех, че при всяка наша среща щях да поставям кариерата си на карта. Ако някой ни видеше и съобщеше на Есекс, с кариерата ми щеше да е свършено, но освен това знаех, че на мисис Виктория Есекс беше прекалено опасно да се откаже.

Щастливите часове на отмора на плажа с някоя безмозъчна кукличка сега бяха празни мечти. Трябваше да отида до бунгалото и да рискувам бъдещето си, защото мисис Виктория Есекс ми беше дала знак. Към 17:00 ч. влязох в гаража, качих се в кадилака и подкарах към бунгалото.

Сам излезе навън под слънцето. Кимнах му, когато ми се усмихна лъчезарно, като взе багажа ми, приготвен за една нощ. Можеше да ме предаде, помислих си. Само една дума, казана от него на Есекс, и щях да се озова на бунището.

Вики лежеше на дивана и пиеше сухо мартини.

— Джек!

— Как си?

Все още имаше няколко мънички петънца от ухапванията, но бяха добре заличени. Изглеждаше превъзходно в семплата си червена памучна рокля, която стигаше до глезените й.

Погледна нагоре към мен: големите й теменужени очи бяха изпълнени с желание, докато допиваше мартинито и оставяше чашата.

— Заключи вратата, Джек. Искам те.

Докато превъртах ключа, отново осъзнах в какъв капан съм, но въпреки че го знаех, я желаех: никой жив мъж не можеше да не я желае.

Любенето ни беше свирепо. На два пъти тя извика диво и аз се свих, като се чудех дали Сам не слушаше зад вратата. Когато накрая се задоволи, ми се усмихна.

— Страхотен мъж си, Джек. Хайде да пийнем нещо.

Пихме по едно мартини, после Сам ни донесе вечерята, която се състоеше от супа от омари, печена пъстърва, салата и кафе.

Тя говореше, а аз я слушах.

— Трябва да ти кажа за Лейн — рече през смях. — Наистина беше бесен, че съм се качила на кондора. Никога не го бях виждала толкова ядосан. Уволни горкия Томпсън, който ме пусна да се кача. Ако не бяха краката ми, щеше да ме набие.

Не можех да си представя някой мъж да бие тази жена.

— А ти как прие това?

Тя се изсмя.

— Мъжете си имат своите чудатости. Нямам нищо против, щом това го кара да се чувства щастлив. Пуша марихуана, преди да започне. — Тя отново се изсмя. — В известен смисъл е доста забавно.

Изведнъж от цялата тая работа ми призля.

— Вики… мислиш ли, че трябва да оставам за през нощта? — попитах. — Не смяташ ли, че е опасно?

Очите й станаха сурови, когато ме погледна втренчено.

— Не искаш ли да останеш с мен, Джек?

Ама че ад! Една непредпазлива стъпка и щях да затрия бъдещето си.

— Разбира се, но мисля за теб. Дяволски опасно е. Някой…

— Няма да има някой. — Тя се изтегна като красива, добре гледана котка. — Включи телевизора. Хайде да гледаме борбата.

Така че прекарахме следващите два часа, гледайки как двама души ту успяваха да разменят удари, ту не улучваха, а после Сам дойде да разчисти масата.

— Занеси ме до леглото, Джек — рече тя. — Краката все още ме болят.

Не изпитах нищо, когато я вдигнах, занесох я в спалнята й и я сложих на голямото легло. Исках само да се махна, но знаех, че не можех да го направя.

— Съблечи ме, Джек.

Чувах как Сам мие чиниите. Съблякох я неохотно, докато тя лежеше неподвижно и ми се усмихваше. Когато й облякох къса нощница, тя каза:

— Вземи душ, Джек. — В теменужените й очи се четеше глад. — Побързай…

Към 1:00 ч. накрая заспахме. Тя ме събуди, когато светлината на изгрева проникна през прозореца и отново правихме любов. Изглеждаше ненаситна. Все още бях унесен в тежък, мъртвешки сън, когато отново ме събуди.

— Ставай, Джек. Минава десет. Отиди в съседната спалня. Идва докторът.

Замъкнах се полуспящ в другата спалня и се отпуснах на леглото така, сякаш ме бяха прекарали през месомелачка. Заспах.

Като че ли бяха минали само броени минути и една нежна ръка ме събуди.

— Обядът ще бъде готов след час, мистър Крейн — рече тихо Сам.

Измъкнах се от леглото, взех студен душ, облякох се и отидох в дневната. Чувствах се ужасно.

Вики пиеше сухо мартини.

— Здрасти, Джек? Почина ли си?

Насилих се да се усмихна.

— Да. Намирам те за великолепно изтощаваща. — Пресегнах се към шейкъра за коктейли. — Какво каза докторът?

Тя направи гримаса.

— Искаше да ме натъпче с антибиотици, но аз отказах.

— Права си. — Изпих половината мартини, за да набера кураж, после додадох: — Тази сутрин трябва да отида до града. Няма да се бавя, но се налага да отида.

Тя остави питието си и ме изгледа.

— Защо?

Когато я погледнах и видях как теменужените й очи стават сурови, а лицето й се изпъва в каменна маска, разбрах по-добре от всякога, че си играя с динамит.

Така че й казах за Клод Кендрик и Орзоко. Тя слушаше, като се взираше в мен.

— Трябва да се оправя с Орзоко — завърших аз. — Единственият начин е да му върна парите, след което може да се успокои. Трябва да се видя с Кендрик и да уредя въпроса.

Тя си пое дълбоко въздух.

— Наистина си се забъркал в хубава каша, нали? — Гласът й беше рязък.

— Мога да се оправя. Няма защо да се безпокоиш.

Това беше най-неподходящото нещо, което можех да изрека. Тя взе чашата си и я захвърли яростно през стаята. Стъклото се разби в стената. Приведе се напред и ме погледна гневно.

— Да се безпокоя ли? Какво, по дяволите, искаш да кажеш? Ако ме забъркаш в противното си отвличане, ще съжалиш, че си жив! Върви и уреди въпроса! Но не смей да ме забъркваш в това!

— Успокой се, Вики! — Бях шокиран от раздразнението й. — Няма защо да се ядосваш. Ще го уредя.

— По-добре ще е да го направиш! — Като я гледах как се взира гневно в мен с каменно лице и блеснали очи, усетих, че загубва очарованието, което беше имала за мен. За първи път разбрах защо всички ме бяха предупреждавали, че е истинска кучка.

Когато излязох от стаята, тя извика след мен:

— И се върни! Искам да си тук преди пет часа!

* * *

Клод Кендрик ме прие в стаята си с кисела усмивка.

— Всичко е уредено, скъпи. Няма проблеми. Имам един документ, който трябва да подпишеш. Говорих с Орзоко. Той прояви разбиране. Всъщност не е недоволен. Спасил е доста скъпи неща от самолета, които получава безплатно.

— Ами самолетът?

Кендрик се усмихна.

— Вече не съществува. Всичко е наред. Няма проблеми. Само се подпиши тук. Подписът ти ще прехвърли компанията ти на Орзоко.

Подписах се с името, което бях използвал, за да регистрирам компанията: Джек Нортън.

Струваше ми се, че това е всичко.

— Разбрах, че мистър Есекс смята да поръча нов кондор? — каза Кендрик, като ме гледаше лукаво. — Може би ще направим нова сделка?

— Хич не се надявай.

Той вдигна оранжевата си перука, погледна във вътрешността й и я сложи отново на главата си.

— Така. — Смигна ми. — Мисис Есекс притежава няколко скъпи дрънкулки: особено една диамантена огърлица. Ще я купя, ако успееш да уредиш нещо.

— Я си го начукай, шишко — рекох и си тръгнах.

Качих се в кадилака. Часовникът на таблото показваше 13:30. Нямаше да ме очаква преди 17:00 ч. Реших да се върна в апартамента си. Имах нужда да помисля.

Поръчах си специалитета на деня и ми го сервираха на количка. Изядох го, запалих цигара и седнах до отворения прозорец.

Казах си, че щом започнех веднъж да работя за Есекс, щях да се измъкна от лапите на Вики. Трябваше да играя по гайдата й през следващите четири дни, но щом започнех работа, щях да съм в безопасност. Тя би трябвало да го знае и да го приеме. Щях да съм в движение през цялото време, за да угодя на Есекс. Като ръководех летището и наблюдавах работата по новия кондор, нямаше да имам време да бъда в леглото на мисис Виктория Есекс.

Още четири нощи трябваше да поемам риска и при тази мисъл се изпотих. И все пак, опитах се да се уверя, нейният риск беше не по-малък от моя и ако тя смяташе, че е безопасно да спи с мен, то аз също трябваше да съм спокоен.

В този момент на вратата ми се позвъни.

Без да мисля, че може да е някой друг, освен сервитьора, дошъл да прибере количката, аз станах и отворих вратата.

Има една фраза, която хората използват: той излезе от кожата си. Преувеличено, разбира се, никой не може да излезе от кожата си, но мислено все пак може да го направи. Може да бъде толкова шокиран, че кръвта да се оттегли от лицето му, да се смрази и той за доста дълго да остане без дъх. Точно това се случи с мен, когато видях Пам Осбърн да стои на прага.

Стоеше там, русата й коса падаше до раменете като водопад от злато, обграждайки тясното й скулесто лице и големите й зелени очи. Беше облечена с жълта като лютиче блуза и бял клин, а усмивката й беше усмивка на пантера.

— Здрасти, Джек! — рече тя. — Изненадан ли си?

Дръпнах се назад, тъй като тя се насочи към стаята и затвори вратата след себе си.

— Пам!

От момента, в който бях настоявал да не лети с нас и да чака в Мерида, тя напълно се беше изпарила от ума ми. А сега ето я: единствената фатална нишка, която ме свързваше с отвличането. След като бях разговарял с Кендрик, бях повярвал, че съм в безопасност. Бях повярвал също, че ще се отърва и от Вики. Скоро щях да й омръзна, след като нямаше да мога да се втурвам към нея, когато ми дадеше знак. До този момент моето бъдеще ми се струваше осигурено, но не и сега… със сигурност не и сега.

Стоях и я наблюдавах как си избира стол и сяда.

— Толкова съм щастлива, Джек, че постигаш такива успехи в живата си — рече тя, като отваряше чантата си и изваждаше пакет цигари. — Разговарях с Доли Байрнъс. Тя ми е много добра приятелка. Значи сега си любимецът на Есекс. — Втренчи се в мен: омразата в тези зелени очи ме накара да изтръпна. — Петдесет хиляди годишно, освободени от данъци, чудесен апартамент, кадилак, а на летището сме Г-н Важна клечка. Прекрасно!

Седнах. Вече бях преодолял шока и умът ми започна да работи.

— Фантастично, нали? — Давах си сметка, че гласът ми звучеше малко дрезгаво. — Така се стекоха обстоятелствата, Пам. Ужасно нещо стана с Бърни. Нямах представа, че е имал болно сърце, а ти?

— Не. — Запали цигарата си. — Отидох на погребението му: това беше най-малкото, което можех да направя. Надявах се, че и ти ще си там.

По гърба ми премина студена тръпка. Значи тя можеше да разобличи версията, че сме се разбили в морето.

— Знам, че вие с Бърни…

— Хайде да не говорим за Бърни — прекъсна ме тя. — Той е мъртъв. Да говорим за мен.

— Добре. — Без каквато и да било надежда, продължих: — Искаш ли да се върнеш на работа, Пам? Мога да го уредя.

— Колко мило от твоя страна, Джек Ами, не… Сега ще искам нещо много по-добро от това.

Значи щеше да бъде изнудване.

За миг през ума ми мина една мисъл. Беше дошла тук сама. Ами ако я убиех? Дали това щеше да спре този кошмар, който бавно се спускаше над мен. Е, добре, щях да я убия, но какво щях да правя с тялото й?

Рекох:

— С какво мога да ти помогна, Пам?

— Говорих с Клод. Той ми каза, че си върнал всичките пари. Не пожела да ми помогне, посъветва ме да говоря с теб. — Тя кръстоса стройните си крака. — Бърни възнамеряваше да се ожени за мен. Щяхме да получим като дял един милион долара. Много би ми харесало да имам един милион долара.

Кимнах.

— Че на кого не би му харесало.

Тя тръсна пепел на килима.

— Прекарах пет дни в хотел „Континентал“ в Мерида. — Погледна ме със студените си като камък зелени очи. — Можеха да бъдат скучни, самотни дни, но се случи така, че Хуан се погрижи за мен.

— Ти си момиче, което винаги си намира приятели.

— Хайде, Джек! Не ме слушаш: Хуан Олестрия. Помниш ли? Той работи — работеше — за Орзоко. Сега спомни ли си?

Мислите ми полетяха към високия, слаб мъж с гъста, въздълга коса и лукавостта на змия, а сърцето ми пропусна един удар.

— Хуан беше много мил с мен — продължи Пам. — Сега сме заедно: отседнали сме в „Хилтън“. Той сметна, че ще е много по-тактично, ако първо аз дойда, а после и той разговаря с теб. — Устните й се разтвориха в нещо, което можеше да се приеме за усмивка. — Хуан е много тактичен.

Писна ми да си играем на котка и мишка. Видях, че ме е притиснала в ъгъла. Благодарях се, че не бях направил глупостта да я убия. Олестрия беше много по-опасен от нея.

— Хайде да пропуснем празните приказки — рекох. — Да бъдем делови. Какво искаш?

Тя извади от чантата си един плик и го запрати в скута ми.

— Хвърли един поглед, Джек.

В плика имаше четири хубави снимки на катастрофиралия кондор, както лежеше в джунглата. Не можеше да има грешка. Името и номерът на самолета ясно се виждаха на корпуса. Четвъртата снимка ме накара да замръзна. На нея се виждаше мъртвото тяло на Ърскин с обвита като с кървав ореол глава.

— Просто в случай, че не си разбрал смисъла на тази снимка — каза Пам, — а съм сигурна, че си го разбрал, той е: какво прави Хари извън пилотската кабина в момента на катастрофата?

Сложих снимките на масата.

— Какво друго? — попитах и запалих цигара. Учудих се, че ръцете ми не трепереха.

— Това не е ли достатъчно? — Тя вдигна веждите си подигравателно.

— Можеш да си навлечеш неприятности. И ти участваше в отвличането.

— Докажи го. Аз бях гаджето на Бърни. Той ми нареди да го чакам в Мерида. Нямах представа какво сте замислили вие тримата. Хуан ще съобщи на застрахователната компания, ако се наложи да го прави.

— О’кей. Какъв е откупът?

— Петстотин хиляди долара. Моят дял от парите на Бърни.

Не можех да повярвам. Втренчих се в нея и казах:

— О, я хайде!

— Чуй ме, Джек.

— И откъде си въобразяваш, че ще намеря толкова много пари?

— От кучката на Есекс, откъде другаде?

— Ти си луда! Ще ми даде такава сума толкова, колкото ще отида на Луната.

Пам се усмихна с омразната си победоносна усмивка.

— Ще ти даде. — Извади друга снимка от чантата си. — Не бих се сетила за това, но Хуан се сети. Уреди един частен детектив да те следи, откакто се върна тук. — Хвърли снимката в скута ми. — Петстотин хиляди не са нищо за нея. Ще ги плати, за да не стигне тази снимка до мистър Лейн Есекс.

Погледнах снимката. Не нея бях аз пред бунгалото, до новия кадилак, в момента, когато подавах багажа си на Сам.

* * *

Тя остави след себе си аромата на евтин парфюм и петте проклети снимки. Точно преди да си тръгне ми каза, че Олестрия ще се свърже с мен.

— Оттук нататък той ще се занимава със споразумението ни, Джек. Няма да чакаме дълго. Виж се с кучката и уреди нещата.

Запитах се как щеше да реагира Вики. Бях загинал. Това го знаех, но дали щях да мога да изкарам нея от тази каша? Ако лоялността на Сам издържеше на натиск, тази снимка, на която пристигах в бунгалото, нямаше да е чак толкова опасна. Вики можеше да обясни на Есекс, че ми е дала бунгалото си, докато съм бил в отпуска, и че тя дори не се е доближавала до него. След като помислих известно време, осъзнах, че това бяха само празни мечти. Сигурно бе казала на Есекс, че отива в бунгалото, а бях сигурен още, че Сам нямаше да издържи на кръстосания разпит на Есекс.

Е, какво трябваше да се направи тогава?

Сложих снимките обратно в плика, а плика — в джоба на сакото си. Запалих цигара, опитвайки се да намеря изход. Първата ми мисъл беше някак да хвана Пам и Олестрия в капан и да ги убия, но това също беше празна мечта. Олестрия не беше глупак. Сигурно бе взел предпазни мерки, като бе оставил други снимки на някой адвокат с инструкции: В случай, че умра… Ако Пам бе предприела това сама, бях сигурен, че можех да я хвана и да я убия, но не и Олестрия.

Отново си помислих за Вики. Губех си времето, като се опитвах да намеря изход. Трябваше да обсъдя положението с нея и потръпнах при мисълта как щеше да избухне. Ако ме забъркаш в това, ще съжалиш, че си жив! Сега, тъй като си беше паднала по мен, се беше забъркала. И тъй като не искаше да ме предаде, бе излъгала за катастрофата не само Есекс, но и хората от застрахователната компания.

Погледнах часовника си. Беше 14:45 ч.

Овладях нервите си, излязох от апартамента и подкарах към бунгалото. Това беше пътуване, което щях да помня до края на дните си. Колкото повече приближавах бунгалото, толкова страхът ми ставаше по-голям. Вече я бях виждал разгневена и потръпнах при мисълта как щеше да реагира, след като разбереше до каква степен се е замесила в тази история.

Помислих си и за годините, които щях да прекарам зад решетките. Не можех да се надявам на по-малко от петнадесет преди да изляза навън. Дотогава щях вече да съм на средна възраст и нямаше да ме бива за нищо. Много по-късно се сетих и за баща си. Това щеше да го убие: бях сигурен.

Спрях пред бунгалото и Сам отвори усмихнат вратата.

Влязох вътре, като оставих на него да скрие кадилака в един от гаражите.

Вики лежеше на дивана с брой на „Вог“ в ръце. Застанах на прага и я погледнах. Тя остави списанието и ми се усмихна.

— Здрасти, Джек! — Изсмя се. — Много мило, че подрани. — Потупа дивана. — Ела и ме целуни.

Влязох в стаята и затворих вратата. Не се приближих до нея, а останах неподвижен с опрени на вратата рамене.

Тя вдигна вежди.

— Хайде, Джек! Не бива да ме приемаш на сериозно. Бях полудяла. Уреди ли нещата?

— Можеш отново да полудееш — рекох. Извадих плика от джоба си и го хвърлих в скута й.

Теменужените й очи станаха сурови. Сексапилната й гладна усмивка изчезна като юмрук, който отново става просто ръка.

— Какво е това?

— Погледни.

Тя се втренчи в плика, но не го докосна.

— Какво е това?

Отидох до дивана, взех плика, извадих петте снимки и ги разстлах в скута й.

Тя ги погледна, после бавно вдигна всяка една от тях и я разгледа внимателно. Накрая стигна до онази, на която бяхме аз и Сам. Гледа я доста дълго, после събра снимките и ми ги подаде.

— Колко?

Като се изключи това, че лицето й беше твърдо като камък и бе пребледняло, а очите й блестяха, беше невероятно спокойна. По надигането на гърдите й под блузата разбирах, че дишането й е равномерно, а това означаваше, че и сърцето й биеше равномерно и пулсът й беше нормален.

— Петстотин хиляди… половин милион.

Тя погледна нагоре към мен.

— Ти си скъп любовник.

Не отвърнах нищо.

— Е, няма защо да правиш физиономия, сякаш е дошъл краят на света. Седни там. — Тя посочи един стол наблизо. — Разкажи ми за това.

Седнах.

Тя лежеше неподвижна и гледаше ръцете си, докато й разправях за Пам и Олестрия.

— Те, разбира се, няма да приключат само с половин милион — рече тя, сякаш на себе си. — Ще им платя и по-късно отново ще се появят: изнудвачите винаги правят така. — Вдигна очи и ме погледна. — Ти уби Ърскин. Можеш ли да убиеш и тях?

— Да, но това няма да реши проблема. Олестрия вероятно е взел предпазни мерки.

Тя кимна.

— Алтернативата е да отида при съпруга си и да му призная, че съм се държала глупаво и се надявам да се отнесе благосклонно към мен. — Отново прозвуча така, сякаш говореше на себе си.

— Можеш да го направиш — отвърнах нервно.

Тя се втренчи в мен.

— Ти си дребна душица нали, Джек? Сега се питаш какво ще стане с теб.

— Искам да те измъкна от тази каша.

— Така ли? — Тя се усмихна. — Е, това е нещо. Имам половин милион. Какво предлагаш? Да платя ли на тези двамата? Няма да има проблеми, докато не се появят пак. Как мислиш?

Беше мой ред да се втренча в нея.

— Искаш да кажеш, че можеш да намериш петстотин хиляди долара? — Гласът ми беше дрезгав.

— Разбира се. Това не е проблем. Проблемът е дали да го направим?

Умът ми заработи трескаво.

Ако тя дадеше парите и онези двамата останеха доволни от откупа, можех да се отърва. Дори можех да запазя новата си работа в „Есекс Ентърпрайзис“. Защо да не останеха доволни от половин милион?

— Това е разрешение на въпроса — отвърнах, опитвайки се да не звуча прекалено нетърпеливо.

— Значи така. Да… както правилно отбеляза, това е разрешение. — Тя загаси цигарата си. — Е, тогава да им платим. — Тя замълча и ме огледа. — Ти си се срещал с тях, а аз не съм. Мислиш ли, че може да им се вярва?

Не знаех, но нямах намерение да й го кажа. Нямах търпение да се откача от въдицата им.

— За толкова пари би трябвало да се съгласят — рекох. — За Бога! Това е половин милион!

— Те са в „Хилтън“, нали така каза? Виж дали можеш да се свържеш с тях, Джек. Дай да уредим това.

— Наистина ли го мислиш, Вики? Значи смяташ да им платиш?

— Да. Не мога да натоваря скъпия Лейн, освен със сметката за глупавия му десетмилионен самолет и със съзнанието, че съм се държала като курва, нали? — Тя вдигна рамене. — В края на краищата какво са половин милион долара?

Без да й давам възможност да промени решението си, се обадих в „Хилтън“ и попитах за мистър Олестрия. След известно забавяне мъжки глас рече:

— На телефона е Олестрия.

— Тук е Крейн. Приемаме сделката — казах. — Как ще я уредим?

— Ела при мен в единадесет часа утре — отговори Олестрия и затвори.

— В „Хилтън“ в единадесет часа — предадох на Вики.

— Ще ми трябват два дни, за да приготвя парите. Разбери как трябва да се платят. — Теменужените й очи бяха напълно безизразни. — Сега изчезвай. Трябва да говоря с брокера си. — Тя ми щракна с пръсти. — Прибирай се вкъщи.

Винаги бях имал предчувствието, че рано или късно ще дойде моментът, когато ще ми щрака с пръсти така, както щракаше на другите мъже слуги, но това не ме засягаше. Бях прекалено благодарен, че не бе имало сцена, че щеше да плати и че бъдещето ми не беше в опасност, за да позволя подобна дреболия да ме натъжи.

— Ще ти докладвам — казах, отправяйки се към вратата.

Тя се бе пресегнала за телефона и дори не ме погледна, така че излязох под залязващото слънце, изкарах кадилака от гаража и се върнах в апартамента си.

Знаех, че съществува реална възможност Олестрия да я изцеди отново, но си рекох, че тя беше толкова дяволски богата, че можеше да си позволи да се изръси.

Да… бъдещето отново ми изглеждаше светло.

* * *

На следващата сутрин пристигнах в „Хилтън“ няколко минути преди единадесет. Докато питах на рецепцията за мистър Олестрия, някакъв мъж се блъсна в мен. Веднага се извини и аз си помислих, че е само един непохватен тип, който се бута в хората, и бързо забравих за него, но по-късно щях да си го спомня.

Олестрия ме чакаше в голяма стая с двойно легло и обичайната за „Хилтън“ мебелировка. Пам седеше до прозореца. Не се обърна, когато Олестрия отвори вратата.

— О, мистър Крейн — поздрави ме той, разтегнал устни в змийската си усмивка. — Радвам се да ви видя отново. — Затвори вратата. — Значи тя ще плати?

— Точно така.

— Колко умно от нейна страна. Съгласи се на петстотин хиляди долара?

— Да.

— Е… това е малко неочаквано. Предполагах, че ще се пазари. Както и да е, много задоволително. Искам парите в облигации на приносител.

— Това може да се уреди. Искам снимките и всичките негативи и писмена декларация, че с размяната сделката приключва.

— Разбира се, че ще получите снимките и негативите, но не и декларация.

— Това означава, че може отново да ни изнудвате.

— Мистър Крейн! Уверявам ви! Половин милион напълно ни задоволява, нали, Пам?

— Ако ти си доволен, Хуан, тогава и аз съм доволна.

— Бъдете спокоен, мистър Крейн. Кога ще са готови парите?

— Вдругиден.

— Съвсем задоволително, но не и по-късно. Донесете облигациите тук в десет часа. Не закъснявайте. Трябва да хванем самолета.

Съпроводи ме до вратата.

— Какъв късметлия сте, мистър Крейн.

Погледнах го втренчено.

— Така ли мислите?

— А вие? — И той ми се поклони, докато излизах.

Върнах се в апартамента си и се обадих на Вики.

— Облигации? — Последва пауза. — Добре, ще ги осигуря. Сам ще ти ги донесе утре вечерта. — И тя затвори.

Оставих слушалката и се загледах през отворения прозорец. Имаше нещо толкова необичайно в тази сделка, че започнах да се безпокоя. Бях очаквал тази жена да избухне гневно, но тя не избухна. Бих се хванал на бас, че надали ще се раздели с половин милион долара, и все пак тя смирено се бе подчинила.

Опитах да се самоубедя, че тя имаше да губи толкова много, че половин милион долара бяха приемлив откуп. Беше ужасно богата — като съпруга си, така че такава сума за нея беше като сто долара за мен, и все пак нещо не се връзваше. Беше толкова нетипично. Докато седях и съзерцавах залеза, бъдещето ми започна да се разпада.

Хапнах, разходих се из града, после се върнах и си легнах. Не можех да заспя. Около 2:00 ч. вече не издържах на разните мисли. Взех три сънотворни и те ми донесоха забравата, от която имах нужда.

Спах до обед. Останалата част от деня ми се стори безкрайна. Чудех се къде да се дяна. Помислих си за Вики и изведнъж я пожелах физически, но знаех, че с това е свършено. Щракването й с пръсти и безразличието, изписано в студените й теменужени очи, ми го бяха показали красноречиво.

Слязох в бара, пих двойно уиски с лед и си поръчах един сандвич с пилешко. С мъка го изядох. Подкарах към плажа. Кукличките бяха там, но те вече не ме интересуваха. Седях в колата и гледах втренчено морето, докато не започна да се смрачава. Мислите ми ме измъчваха. После се върнах в апартамента си и включих телевизора.

Следващият ден беше абсолютно копие на предишния. Непрекъснато си повтарях, че трябва да се отпусна. Минеше ли и той, щяхме да се отървем от Олестрия. Тогава щях да се представя пред Уес Джексън и да започна работа. Бях сигурен, че щом веднъж започнех да работя, всичко това щеше да остане зад гърба ми. Опитах се да си мисля какво щях да правя, след като поемех летището. Дори си записах няколко бележки, но умът ми беше другаде.

Около 19:00 ч. на вратата ми се позвъни. Пуснах Сам да влезе. Подаде ми издут плик.

— Как е тя, Сам? — попитах, взимайки плика.

— Добре е, мистър Крейн. Винаги ще бъде добре. — Той пристъпи неспокойно. — Предполагам, че трябва да се сбогувам. Местя се.

— Какво искаш да кажеш?

Той се усмихна тъжно.

— Мисис Есекс вече няма нужда от мен.

— Искаш да кажеш, че те е уволнила?

— Точно така, мистър Крейн.

— И какво ще правиш? — Бях потресен.

— Ще преживея някак си. Имам спестявания. Връщам се вкъщи.

— Значи те е изхвърлила… просто така?

— Все някога щеше да се случи. Тя е трудна дама. Ако нещата вървят, както трябва, всичко е наред. Ако обаче не е така, става лошо.

— Съжалявам, Сам. Чувствам, че вината е моя.

Приятното му, мило лице се разтегна в тъжна усмивка.

— Ако не бяхте вие, щеше да е някой друг. — Той избърса ръка в панталона си, после ми я подаде. — Е, довиждане, мистър Крейн, за мен беше удоволствие да ви познавам.

Стиснахме си ръцете и той си тръгна.

Дали същото можеше да се случи и с мен? — запитах се. — След като всичко приключеше, след като платяхме на Олестрия и на мен ли щяха да ми покажат вратата? Отидох и седнах в един стол.

Да, рекох си. Така ми беше писано. Щяха да ми покажат вратата. Тя нямаше да иска да й се пречкам наоколо, както бе станало и със Сам. Щеше да се наложи да си замина: това беше сигурно.

Погледнах към издутия плик в ръката си. Отворих го. В него имаше облигации на приносител, всяка от които беше за 100 000 долара. Можех да се кача в кадилака и да изчезна. Тези облигации щяха да ми осигурят достатъчно пари. Можех да го направя, но нямаше.

Седях и мислех. Бъдещето ми беше изгоряло. Какво щеше да стане с мен?

Изведнъж усетих нужда да бъда успокоен и знаех, че на земята има само един човек, който може да го направи.

Баща ми вдигна телефона: гласът му звучеше изморено.

— Е, това се казва изненада. Как си, Джек?

— Добре съм. Мислех си напоследък. Тази работа нещо не върви. Онзи гараж все още ли се продава?

— Възможно е. Не знам. Ще попитам. Интересуваш ли се от него, Джек?

— Може би. Все пак попитай. — В банката имах двадесет хиляди от парите на Есекс. Нямаше да ми се наложи да вземам на заем от баща си. — Как е градината?

— Великолепна е. Розите никога не са били по-хубави. Джек… — Чувах развълнуваното му дишане. Гласът му вече не звучеше изморено. — Ще се върнеш ли у дома?

— Може би, татко. Скоро ще ти съобщя. Да… може би ще се върна у дома.

— Добре, синко. Ще чакам да ми се обадиш.

— Няма да те карам да чакаш дълго. Засега довиждане, татко. — И затворих.

Тази нощ не взех сънотворни.

* * *

Когато на следващата сутрин се качих в кадилака, ми хрумна, че за последен път го карам. Беше хубава кола и запалих мотора със съжаление. Стигнах до „Хилтън“ и паркирах. Камбаната на една отдалечена църква отби часа. Като държах плика с облигациите, се изкачих по стъпалата към хотела и влязох във внушителното фоайе. След няколко минути, казах си аз, когато влязох в асансьора, напрежението щеше да спадне.

Минах по коридора и почуках на вратата на Олестрия. Тя се отвори веднага и Олестрия отстъпи назад, за да ми направи път. После пристъпи навън в коридора, огледа се наляво и надясно и влезе обратно в стаята.

Пам стоеше до прозореца. Беше облечена с лека връхна дреха, а близо до нея бяха поставени два скъпи куфара.

— Носите ли облигациите, мистър Крейн? — попита Олестрия.

— Нося ги. — Извадих ги от плика и му ги показах. Не се опита да ги вземе от ръката ми, но им хвърли поглед и после кимна.

— Задоволително. — Извади от джоба си плик. — Тук са снимките и негативите. Вземете ги, а аз ще взема облигациите.

Направихме размяната. Проверих снимките и негативите.

— Колко още копия сте си задържали? — попитах.

— Мистър Крейн… моля ви. Можете напълно да ми вярвате. — Той се усмихна. — Няма копия. Давам ви думата си. Мисис Есекс може да бъде напълно спокойна.

— Ще съжалявате, ако се опитате отново да я изнудвате — рекох, — но това си е ваш проблем.

— Няма да има ново изнудване, мистър Крейн.

— Само ви предупреждавам.

Обърнах се и излязох от стаята. Минах по коридора, качих се в асансьора и слязох долу във фоайето.

Тъкмо слагах плика със снимките в джобчето на сакото си, когато един глас каза тихо:

— Аз ще ги взема, Крейн.

Завъртях се и сърцето ми подскочи.

Уес Джексън стоеше точно зад мен, усмихвайки ми се с усмивката на акула. Протегна дебелата си ръка.

— Представлявам мисис Есекс. Тя ме помоли да взема снимките от вас.

— Ще си ги получи, но от мен.

— Тя предположи, че ще реагирате така. — Подаде ми лист. — Това е пълномощно. — Малките му очички се взираха в лицето ми. — Не желае да ви вижда повече.

Взех листа.

Джек Крейн,

Дайте снимките, получени от изнудвачите, на мистър Джексън. От този момент нататък вече не сте на работа в „Есекс Ентърпрайзис“.

Лейн Есекс

Погледнах втренчено подписа, после — Джексън.

— Значи му е казала?

— Естествено. Никой никога не е успявал да изнудва семейство Есекс. И никой няма да успее. Дайте ми снимките.

Дадох му ги.

— Благодаря. Сега нека да седнем за няколко минутки, Крейн. Нека сложим край на тази отвратителна история. Ще ви бъде интересно. — Той постави дебелата си длан върху ръката ми и ме поведе към креслата, които гледаха към асансьорите. Седна и погледна снимките, после ги сложи в джоба си.

Седнах и аз.

От този момент нататък вече не сте на работа в „Есекс Ентърпрайзис“.

Бях го очаквал и въпреки това краката ми се подкосиха.

— Ще напуснете Перъдайс Сити незабавно — започна Джексън. — И ще постъпите умно, ако никога не се връщате тук. Можете да се смятате за късметлия. Когато обсъждахме вашия случай, мистър Есекс взе предвид, че наистина сте спасили живота на мисис Есекс. Това натежа във ваша полза. Сигурен съм, че ще бъдете достатъчно умен да не казвате на никого за онова, което се случи. Мога да ви уверя, че оттеглихме претенциите си към застрахователната компания за кондора и по този начин направихме заплахата от ново изнудване невъзможна. Другата снимка не означава нищо.

— Те ще се измъкнат с половин милион долара — рекох. — Това умно ли го наричате?

Той се усмихна и сега приличаше на акула повече от всякога.

— Никой не може да се измъкне безнаказано, когато си има работа с мистър Есекс. — Той протегна дебелите си крака. — О! Я погледнете, Крейн. Това ще ви заинтересува.

Една от вратите на асансьорите се отвори. Пам, следвана от Олестрия, излезе във фоайето. Зад тях вървяха двама едри мъжаги и сякаш на челата им беше изписано, че са ченгета.

Лицето на Олестрия беше станало пепеляво на цвят. Пам изглеждаше така, сякаш щеше да припадне. Двамата мъже ги поведоха през фоайето към чакащата отвън кола.

Друг мъж, на чието чело също сякаш беше написано, че е ченге, излезе от друг асансьор, като носеше куфарите, които бях видял в стаята на Олестрия. Пусна тежкия плик с облигациите в скута на Джексън.

— Няма проблеми — заяви той и като вдигна куфарите, тръгна към изхода, качи се в чакащата кола и тя бързо потегли.

— Сега виждате как работи нашата организация — каза самодоволно Джексън. — Тези трима мъже са бивши полицаи. Ще съпроводят онези двама жалки изнудвачи до самолета за Мерида: полетът е чартърен и самолетът ще бъде изцяло за тях. След като пристигнат в Мерида, ще им бъде направено много негостоприемно посрещане. Не е нужно да отбелязвам, че беше съобщено на мистър Орзоко. Олестрия е имал глупостта да вземе пари, принадлежащи на партията на мистър Орзоко. Те знаят как да се оправят с него и с онази жена. Олестрия е с впечатлението, че хората, които го съпровождат, са от градската полиция. Всяка дума, която сте си разменили, е записана на касетофон и те са му пуснали записа. Мисли си, че ще го съдят за изнудване. Няма да разбере какво става, докато не го качат на борда на самолета: тогава ще бъде прекалено късно. — Отправи ми хищническата си усмивка. — Малки, глупави хорица, Крейн, като вас. Има една стара поговорка: глиненото гърне не може да плува наравно със златното. Глиненото гърне неизменно се чупи. — Виждах, че се забавлява. — Вероятно не сте си дали сметка, че уредих да ви се сложи подслушвателен апарат, когато за първи път дойдохте при Олестрия. Можете да ми го върнете. В дясното джобче на сакото ви е.

Шокиран, бръкнах в джоба си и извадих някакъв черен предмет, не по-голям от аспирин. Тогава си спомних за мъжа, който се бе блъснал в мен.

Когато дадох на Джексън подслушвателя, попитах:

— И какво ще стане с мен?

— Нищо. — Той се изправи тежко на крака и ме погледна с презрение. — Никога нищо. — И си тръгна, оставяйки ме да гледам след него.

Може би грешеше. Никога беше силна дума.

Седях там и си мислех за баща си, за незначителното градче и за гаража, който може би все още се продаваше.

Изведнъж усетих, че ме обзема самоувереност.

В края на краищата Хенри Форд също бе започнал от нищо, нали?

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.